Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 77,8 кв.м., житловою площею 58,9 кв.м. у порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на усе його майно, у тому числі і на житловий будинок [ADDRESS], яку прийняла його дружина [PERSON], як така, що на момент смерті проживала із спадкодавцем та відповідно вступила у володіння та управління спадковим майном, однак своїх спадкових прав не оформила на згадане майно. [INFO] року померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина на усе її майно, у тому числі і на житловий будинок [ADDRESS]. Єдиною спадкоємицею її майна за законом є позивачка, оскільки вона на момент смерті спадкодавця проживала разом із нею в спадковому житловому будинку, де продовжує проживати, а відтак вважається такою, що прийняла спадщину. Позивачка як єдина спадкоємиця після смерті матері звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у видачі такого через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок, що позбавляє її можливості належним чином оформити свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивачка подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області надіслав до суду заяву, якою просить суд справу розглянути без його участі. Позовні вимоги не заперечує. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність",Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII"Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування",Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат",постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105"Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Так, довідкою Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області № 1522 від 05 жовтня 2016 року встановлено, що житловий будинок з прилеглими господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], рахувався за [PERSON], який помер [INFO] року, та який був у ньому зареєстрований та постійно до дня смерті у ньому проживав разом із своєю дружиною [PERSON], яка померла [INFO] року, дочкою [PERSON], зятем та онуками. Відповідно до копії технічного паспорту від 20 жовтня 2016 р., серія [NUMBER], який виданий ФОП [PERSON], загальна площа житлового будинку [ADDRESS] становить 77,8 кв. м, житлова 58,9 кв. м; допоміжна 18,9 кв. м. Інвентаризаційна вартість будинку становить 260640 грн., рік побудови 1988 р. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06 жовтня 2016 року, [PERSON] помер [INFO] року у смт. Нові Стрілища Жидачівського району Львівської області. Згідно із вимогами ч.1 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За вимогами ст.ст.548,549 ЦК УРСР (1963р.) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Судом встановлено та підтверджено документально той факт, що на момент смерті [PERSON] з ним у спадковому житловому будинку була зареєстрована та постійно проживала його дружина [PERSON], яка спадщину після його смерті прийняла, оскільки продовжувала проживати у даному будинку і після його смерті, доглядала за ним, оплачувала усі комунальні послуги, а відтак вступила у володіння та управління спадковим майном. Однак до кінця своїх спадкових прав на таке майно не оформила. [INFO] року померла [PERSON] (згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14 січня 2013 року, виданого виконавчим комітетом Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області). Заповітом від 27 жовтня 2005 року, посвідченого секретарем виконкому Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області, померла [PERSON] на випадок своєї смерті усе своє майно заповіла своїй дочці [PERSON]. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 25 серпня 1961 року. Згідно довідки Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області № 1523 від 05 жовтня 2016 року, [PERSON] була зареєстрована і проживала у [ADDRESS], до дня смерті. Разом із нею у будинку були зареєстровані та проживали її дочка [PERSON], зять, онуки та правнучка. Відтак позивачка [PERSON] являється єдиною спадкоємицею першої черги по закону після смерті своєї матері [PERSON], яка спадщину прийняла. Згідно постанови завідувача Жидачівської ДНК № 993/02-31 від 22 листопада 2016 року, позивачка зверталась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON], але їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок. За ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як зазначено у ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Таким чином, обставин, які вказували б на те, що спадкодавець [PERSON] при житті набула або володіла житловим будинком з господарськими спорудами по [ADDRESS] неправомірно, або ж на вказане майно окрім позивачки, яка в передбачений законом спосіб прийняла спадщину чи з інших підстав, претендують інші особи, в суді не встановлено. Позивач, як дочка спадкодавця, прийняла спадщину, оскільки постійно проживаючи з спадкодавцем у встановлений ст.1270 ЦК України не заявила про відмову від неї, надалі проживає у цьому будинку, тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved