Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування розпорядження органу приватизації Деснянської РДА в м. Києві №398 від 21.06.2012 р. про передачу [ADDRESS] (далі спірна квартира) у власність третім особам [PERSON] та [PERSON], визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 21.06.2012 р. Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі Ордеру [NUMBER], виданого Шевченківською РДА в м. Києві від 05.05.2011 р. він, разом із родиною у складі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали спірну квартиру. З моменту отримання квартири позивач разом з дружиною [PERSON] були зареєстровані у вказаній квартирі, однак, 05.01.2012 р. знялись з реєстрації. Вказує на те, що на підставі заяви третіх осіб спірна квартира була приватизована в рівних долях на [PERSON] та [PERSON] без врахування інтересів [PERSON] На підставі зазначеного позивач вимушений звертатись до суду для захисту своїх прав та інтересів. Від представника відповідача до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, мотивована тим, що твердження позивача про те, що йому стало відомо про приватизацію спірної квартири лише 16.04.2016 р. не підтверджено належними доказами, при цьому останній самостійно знявся з реєстрації в квартирі 26.04.2012 р. та в подальшому, після приватизації, 12.07.2012 р. повторно зареєстрував своє місце проживання в ній за згодою власників [PERSON] та [PERSON] Від третьої особи [PERSON] до суду надійшли заперечення, у відповідності до яких позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. Посилається на те, що позивач є її вітчимом. З 1999 року позивач та [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS], належній їй на праві приватної власності, та були зареєстровані в ній. Після отримання в 2011 році спірної квартири, [PERSON], разом зі своїм чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON] почали проживати в кв. [ADDRESS], позивач разом з [PERSON] залишились проживати в [ADDRESS]. Позивач та [PERSON] були зареєстровані в спірній квартирі з 2011 року,однак, потім в квітні 2012 року самостійно знялись з реєстрації. В липні 2012 року позивач знову зареєстрував своє місце проживання в кв. [ADDRESS], при цьому останньому було відомо, що вказана квартира приватизована [PERSON] та [PERSON], оскільки вони надавали згоду на його реєстрацію. Посилається також на те, що позивач не має права на безоплатну приватизацію, оскільки використав своє право при приватизації квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим його права не були порушені. Між тим, в період приватизації позивач не проживав в спірній квартирі та не був зареєстрованим в ній. Від [PERSON] до суду надійшла також заява про застосування строків позовної давності, з посиланнями на те, що позивачу в 2012 році стало відомо, що квартира приватизована на двох осіб [PERSON] та [PERSON], що підтверджується тим, що при повторній реєстрації [PERSON] в спірну квартиру, її власниками надавався на це дозвіл. Крім вказаного, зазначає про те, що позивач з липня 2012 року проживає в спірній квартирі, отримує рахунки за житлово-комунальні послуги на ім'я [PERSON], а отже мав змогу дізнатись про порушення своїх прав ще в 2012 році. Від третьої особи [PERSON] до суду надійшли заперечення, у відповідності до яких позовні не визнає, підтримує заперечення подані [PERSON] В судове засідання, призначене на 27.06.2018 р., позивач [PERSON] не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що спірну квартиру надано позивачу як інваліду війни, останній вважав себе її власником, проживає в ній з моменту заселення по теперішній час. Особисто з заявами про зняття з реєстрації в спірній квартирі та про реєстрацію в ній повторно позивач не звертався. Доказів того, що останній використав своє право безоплатної приватизації, у зв'язку з чим не мав право на приватизацію спірної квартири, суду не надано. Щодо заяв про застосування строків позовної давності вказує на те, що позивач дізнався про своє порушене право випадково в 2016 році, звернувши увагу на квитанцію про оплату житлово-комунальних послуг. Раніше [PERSON] не міг дізнатись про своє порушене право, оскільки є особою похилого віку, має поганий зір, майже нічого не чує. Представник відповідача - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на викладені обставини в заяві про застосування строків позовної давності. Від третіх осіб [PERSON] та [PERSON] до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент приватизації спірної квартири в ній були зареєстровані дві особи: [PERSON] та [PERSON] Позивач самостійно знявся з реєстрації в квартирі. За згодою власників позивача повторно було зареєстровано до спірної квартири після її приватизації. При цьому позивачем не надано суду доказів наявності в нього права на безоплатну приватизацію квартири, у зв'язку з чим оскаржуване розпорядження не порушує його права. [PERSON] не звертався з заявами про приватизацію спірної квартири, вимог про визнання права власності на неї не заявляв, на момент приватизації зареєстрованим в ній не був, у зв'язку з чим обставин порушення оскаржуваним розпорядженням його прав не зазначено. Заяву про застосування строків позовної давності підтримав. Допитана в якості свідка [PERSON] зазначила, що працювала паспортистом в ЖЕКу з 2002 по 2016 р. В 2011 р. для реєстрації в спірну квартиру приходили до ЖЕКу всі особи, вказані в ордері, та особисто писали заяви. Вказала, що [PERSON], разом з дружиною особисто приходили та писали заяви про зняття з реєстрації в [ADDRESS]. В подальшому, позивач повторно зареєструвався в спірній квартирі за згодою її власників. Допитана в якості свідка [PERSON] зазначила, що позивач проживає в спірній квартирі та чинить їй та [PERSON] перешкоди в користуванні належним їм майном. При цьому, останній знав, що в 2012 році відбулась приватизація квартири на двох осіб. Позивач разом з [PERSON] добровільно знялись з реєстрації в квартирі. Вказала, що після смерті матері, [PERSON], вона продовжувала піклуватись за [PERSON], доглядати за ним, проте в останні роки щось змінилось в емоційному стані позивача, та він почав чинити перешкоди їй в доступі до квартири. Допитаний в якості свідка [PERSON] зазначив, що є сусідом позивача та познайомився з ним в лютому 2012 р., однак, тісних відносин з останнім не підтримував. В спірній квартирі позивач проживав разом з дружиною, інших осіб він там не бачив. Вивчивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Розпорядженням Шевченківської РДА в м. Києві від 29.10.2010 р. №728 позивачу [PERSON] на родину з п'яти осіб, а саме: дружину [PERSON], доньку дружини [PERSON], зятя дружини [PERSON] та онука дружини [PERSON] було надано житлову площу, а саме, [ADDRESS] з метою поліпшення житлових умов, на пільгових підставах, як інваліду війни (а.с. 12). 05.05.2011 р. [PERSON] з сім'єю з п'яти осіб було видано Ордер [NUMBER] на право зайняття вказаної квартири (а.с. 20). Судом встановлено, що 03.05.2012 р. треті особи [PERSON] та [PERSON] звернулися до органу приватизації Деснянського р-ну м. Києва з заявою про передачу їм в приватну власність квартири [ADDRESS] (а.с. 115). На підставі поданої заяви та довідки про склад сім'ї відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної державної адміністрації м. Києва було видано розпорядження №393 від 21.06.2012 року про передачу [PERSON] та [PERSON] квартири у приватну власність (а.с. 106). В цей же день відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної державної адміністрації м. Києва їм було видано Свідоцтво про право власності на спірну квартиру, у відповідності до якого [PERSON] та [PERSON] набули у власність в рівних долях квартиру [ADDRESS]. (а.с. 107) З копії приватизаційної справи, наданої представником відповідача, вбачається, що на момент приватизації в спірній квартирі були зареєстровані лише [PERSON] та [PERSON] (а.с. 114). При цьому, у відповідності до довідки Форми Б, [PERSON] та [PERSON] знялись з реєстрації в спірній квартирі 26.04.2012 р., [PERSON] знята з реєстрації з 05.01.2012 р. (а.с. 118). Згідно з вказаною довідкою, [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстровані в кв. [ADDRESS] 12.07.2012 р. У відповідності до свідоцтва про смерть, [INFO] [PERSON] померла (а.с. 98). Встановлено, що з 12.07.2012 р. в спірній квартирі зареєстровані три особи: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому, учасниками справи визнано, що з 12.07.2012 р. та по теперішній час в спірній квартирі проживає [PERSON] У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Враховуючи, що суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин проживання позивача в спірній квартирі у вказаний період, щодо добровільності визнання вказаних обставин учасниками справи, а також те, що вказані обставини, зазначені в позовній заяві, запереченнях та заявах про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про їх доведеність. Відповідно до Положення про передачу квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом 16.12.2009 N 396, передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Відповідно до вимог абзацу 1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Згідно ч.1 ст.8 цього ж Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Частиною 4 ст. 8 Закону передбачено, що підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Частиною 3 ст. 8 Закону встановлено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. За частиною 2 ст.8 зазначеного Закону передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті в гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, будинку, кімнати в гуртожитку. Згідно із ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у вказаній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року №6-125 цс 12, аналізуючи зміст положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР та статті 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК Української РСР право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності, а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім'ї. Враховуючи зазначені норми, право особи на приватизацію пов'язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проживає в спірній квартирі з 2011 року по теперішній час, при знятті з реєстрації в квартирі 26.04.2012 р. з неї не виселявся. Вказане підтверджується показами свідка [PERSON], поясненнями сторони позивача та не спростовано відповідачем та третіми особами. Між тим, вказане підтверджується запереченнями [PERSON] та [PERSON], судовими дебатами та поясненнями [PERSON], яка допитувалась в якості свідка. Суд не приймає до уваги посилання третіх осіб на використання позивачем свого права на безоплатну приватизацію при приватизації квартири [ADDRESS], у зв'язку з чим його права не були порушені, оскільки всупереч ст. 76-83 ЦПК України суду не надано доказів на підтвердження вказаних обставин. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2017 р. витребовувалась інформація про приватизацію [ADDRESS], проте, Луганська обласна військово-цивільна адміністрація надала до суду відповідь у відповідності до якої надати вказану інформацію не має можливості. Зокрема, суд критично відноситься до твердження сторони позивача про те, що [PERSON] особисто не здійснював дій щодо зняття з реєстрації в спірній картині 26.04.2012 р, та повторної реєстрації в ній 12.07.2012 р., оскільки вони спростовані показами свідків [PERSON] та [PERSON] Крім вказаного, у відповідності до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи та зняття з реєстрації здійснюється, зокрема, за письмовою заявою особи. Згідно із ч. 1 ст.5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач мав право на приватизацію спірної квартири, не перебуваючи зареєстрованим в ній, оскільки постійно проживав в вказаній квартирі. У зв'язку з вказаним вбачається, що приватизація [ADDRESS] відбулась без врахування інтересів позивача [PERSON], який проживаючи в спірній квартирі, у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на рівні з третіми особами мав право на приватизацію вказаного майна. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з письмових матеріалів справи, стороною відповідача та третіми особами заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON], що підтверджується відповідними заявами. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 31.10.2017 р. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16. У позовній заяві та у промові представника позивача в судових дебатах сторона позивача вказувала на те, що про порушення свого права, зокрема, про те, що квартира приватизована була на двох осіб, [PERSON] дізнався лише у 2016 році, випадково звернувши увагу на квитанцію на оплату житлово-комунальних послуг. Але даний факт не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не був доведений позивачем належними доказами. Зокрема, в процесі судового розгляду встановлено, що позивач проживає в спірній квартирі з 2011 року, отримував рахунки про сплату комунальних послуг, а тому не міг не бути обізнаним щодо того що власниками спірної квартири є [PERSON], на ім'я якої вони приходили. Між тим, при повторній реєстрації позивача до спірної квартири в липня 2012 року була необхідна згода її власників, а саме [PERSON] та [PERSON], яка останніми надавалась. При цьому, реєстрація проводилась при особистій участі позивача, що останнім не спростовано та підтверджено показаннями свідка. Наведені факти спростовують той факт, що позивач дізнався про наявність Свідоцтва лише у 2016 році, а також не доводять те, що він не знав про його існування раніше. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показань свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Зважаючи на все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи заяви про застосування строку позовної давності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст. 1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: dismissed