Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2012 року встановлено факт її проживання однією сім'єю із [PERSON] без реєстрації шлюбу з 05.12.1990 року, а в подальшому між нею та [PERSON] укладено договір про встановлення режиму спільного майна від 24.02.2014 року, за умовами якого, вони дійшли згоди, що майно, набуте у період з 05.12.1990 року до припинення ведення спільного бюджету, придбане спільними зусиллями та за спільні кошти під час проживання однією сім'єю та належить на праві приватної власності подружжя в рівних частках по ? для кожного. При цьому зазначала, що 22.06.1993 року, перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], останній набув у власність квартиру [ADDRESS], яка за договором, укладеним між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] від 04.04.2008 року передана останнім в іпотеку банку та на підставі заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.12.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на вищевказану квартиру. В подальшому, на підставі договору від 16.04.2014 року, укладеного між Банком від імені [PERSON] та [PERSON], спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] та на даний момент перебуває у її власності. Разом з тим, вважає, що вказаним рішенням суду порушено її право власності на належну їй частку у спільному майні подружжя, яке підлягає захисту шляхом поділу спірної квартири як спільного майна подружжя та визнання за нею права спільної часткової власності на ? вказаної квартири. Посилаючись на вказане, а також на те, що відповідач [PERSON] на момент придбання квартири [ADDRESS], працювала спеціалістом ПАТ КБ «ПриватБанк», яке відчувало квартиру на виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому їй було відомо про наявність претензій її з боку, не зважаючи на це, вона спірну квартиру придбала, а тому не може вважатись її добросовісним набувачем, просила поділити спільно набуте нею та [PERSON] майно під час фактичного проживання однією сім'єю, а також визнати за нею право спільної часткової власності на ? квартири загальною площею 37,10 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та у поданій заяві про зміну підстав позову, в якій вони вказували на ще одну додаткову підставу для задоволення позову. Відповідач [PERSON] позов не визнала, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим та, вказавши на те, що спірну квартиру вона придбала на аукціоні, про проведення якого дізналась з офіційного сайту ПАТ КБ «Приватбанк» й відповідно [PERSON] або [PERSON] не були позбавленні можливості також брати участь в аукціоні. При цьому, вказала, що спірна квартира належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16.04.2014 року, який на даний час є дійсним. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та просив про його задовольнити. Представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним та вказувала на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на даний момент не є іпотекодержателем спірного нерухомого майна, а тому рішення по справі не може вплинути на його права та обов'язки, крім того, законним власником квартири є [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу, який є дійсним. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка [PERSON] та [PERSON] з 20 вересня 1970 року по 5 грудня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, а починаючи з грудня 1990 року і на даний час, у зареєстрованому шлюбі не перебувають, однак проживають однією сімєю та ведуть спільне господарство. При цьому, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2012 року встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу з 05.12.1990 року (а/с 6). Також судом встановлено, що [PERSON] був членомжитлово-будівельного кооперативу № 70 та на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 22.06.1993 року №327/11 йому видано ордер на квартиру [ADDRESS] на сімю у складі однієї особи - [PERSON] (а.с. 8,99). Так, порядок забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей врегульовано Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу, затвердженим постановою Ради міністрів УРСР №186 від 30.04.1985 року. Зокрема, відповідно до абз. 3 п. 28 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, квартира надається членові кооперативу на членів його сім'ї, вказаних у заяві про вступ до кооперативу. До цієї заяви включаються члени сім'ї. Пунктом 54 Примірного статуту визначено, що члени сім'ї, які проживають разом з членом житлово-будівельного кооперативу, мають рівне з ним право користування жилим приміщенням. Таке ж право набувають особи, які вселилися в жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу як члени сім'ї, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Члени сім'ї члена кооперативу, крім того з подружжя, що має право на частину паєнагромадження, не вправі вимагати поділу приміщення, його обміну і здачі в найом, а також вселення інших осіб, за винятком неповнолітніх дітей. До членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу належать ті, що проживають разом з ним, дружина члена кооперативу, їх діти і батьки. Членами сім'ї члена кооперативу може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з членом кооперативу і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з членом кооперативу не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним жилим приміщенням. Разом з тим, як убачається зі змісту вищевказаного ордеру, він виданий виключно на ім'я [PERSON], при цьому у вказаному ордері відсутні дані про те, що позивачка на час видачі [PERSON] ордеру на вселення до спірно квартири була членом його сімї, а також відсутні й відомості про те, що вона була членом кооперативу. При цьому, позивач у поданому позові не ставив питання про визнання її членом сім'ї члена кооперативу з підстав постійно проживання разом із членом кооперативу і ведення з ним спільне господарство у спірні квартирі, а також нею не надано доказів на підтвердження того, що вона проживала у спірній квартирі разом із [PERSON] як член його сімї. Крім того, як установлено судом, у подальшому, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 72/2 від 6 лютого 2007 року видано свідоцтво про право приватної власності на спірну квартиру та як убачається зі змісту договору іпотеки, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк», право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано в ЧКБТІ 4 грудня 2007 року в реєстровій книзі № 118 на стор. № 27 за реєстровим № [NUMBER] та в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за № [NUMBER] (а.с. 9-11). Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом [PERSON], посилаючись на те, що набута [PERSON] у власність спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, оскільки на час її набуття вони з [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство та даний факт встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2012 року, згідно якого встановлено факт проживання її та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 05.12.1990 року, а тому вважаючи спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя, просила на підставі ст. ст. 60, 61, 69, 70, 74 СК України поділити її й відповідно визнати за нею право спільної часткової власності на ? частину даної квартири. При цьому зазначала, що саме від встановлення факту проживання сторін однією сім'єю залежить виникнення їх права спільної власності на спірне майно. Так, за положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року, у зв'язку із чим, суд враховуючи характер спірних правовідносин сторін, а також час набуття [PERSON] спірної квартири як членом ЖБК, приходить до висновку, що в даному випадку спірні правовідносини сторін регулюються саме положеннями Кодексу України про шлюб та сім`ю, Цивільного кодексу УРСР та нормами Закону України «Про власність», які відповідно і підлягають застосуванню як норми матеріального права при вирішенні даного спору, а не нормами СК та ЦК України, на які посилається позивач у поданому позові. При цьому, статтею 22 КпШС УРСР (в редакції 1963 року), що діяла на момент спірних правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону «Про власність», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до частини 2 статті 112 ЦК УРСР 1963 року сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Крім того, за змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність»,статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність») тощо. В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Таким чином, суд враховуючи вищевказані норми закону, приходить до висновку, що у період з 5 грудня 1990 року по 31 грудня 2003 року згідно з КпШС України 1969 року фактичне сумісне проживання не створювало спільності майна подружжя. Відносини у таких випадках регулювалися тільки нормами Глави 11 ЦК УРСР 1963 року про спільну власність, а з набранням чинності Законом України «Про власність» від 07 лютого 1991 року також нормами ч. 1 ст. 17 цього Закону, а отже, нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС УРСР не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За таких обставин, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому, за змістом вказаних норм матеріального права, для визнання за особою, яка проживає з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 01 січня 2004 року, ця особа має надати належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за нею права власності на половину спірного майна. Дані обставини також узгоджуються і підтверджені правовими висновками Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, які відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, згідно яких майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. При цьому, сам по собі факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Крім того, згідно із роз'ясненнями Пленум Верховного Суду України в пункті 61 постанови від 18 вересня 1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", за змістом частини першої статті 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю. При цьому, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватися ст. 146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п. 43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст. ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України), враховуючи таке: пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах ( підп. «а» п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» від 18 вересня 1987 року № 9). Так, відповідно до змісту ст.15 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у підпункті «б» п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності», визначено, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Таким чином, враховуючи вищевказане, а також положення ст. 17 Закону України «Про власність», кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім'ї, яким ця квартира надана. Так, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, а також враховуючи характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що в даному випадку, саме позивач повинен довести, що спірне майно придбано внаслідок спільної праці, оскільки сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Разом з тим, позивачем [PERSON] не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження набуття спірною квартирою статусу спільної сумісної власності, зокрема, нею в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду доказів на підтвердження своєї участі у придбанні спірної квартири та доказів внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів [PERSON] як члена ЖБК та її як члена його сім'ї й відповідно доказів того, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці та її участі спільно з [PERSON] у набутті спірної квартири. Також позивачем не надано суду й доказів на підтвердження самостійного внесення коштів на сплату частини пайових внесків до повної сплати вартості квартири, а також доказів того, що вона належала до складу членів сімї члена ЖБК на момент передачі йому квартири та набуття її у власність, а тому, суд враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" право власності на кооперативну квартиру набуває не будь-яка особа, яка здійснювала платежі в рахунок пайових внесків, а тільки член ЖБК та члени його сім'ї, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру, надану їм у користування, приходить до висновку, що спірна квартира є не спільним сумісним майном позивача та [PERSON] При цьому, судом також враховується й те, що спірна квартира позивачу як члену сім'ї [PERSON] не надавалась й відповідно вона не набувала права на користування даною квартирою, а звертаючись з даним позовом до суду, позивач та її представник, як на підставу задоволення своїх позовних вимог в частині належності спірної квартири до спільної сумісної власності посилалися виключно на факт спільного проживання позивача та [PERSON], що саме по собі не є підставою вважати майно набуте під час такого проживання їх спільною сумісною власністю відповідно до норм діючого на той час законодавства. Крім того, як встановлено судом, позивачу [PERSON] спірна квартира в користування не надавалась, вона в ній не проживала, оскільки проживала у квартирі [ADDRESS] у період з 1990 року по даний час, що також було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 вересня 2012 року, згідно довідки житлово-будівельного кооперативу від 21 вересня 2012 року, й відповідно даний факт позивачем не спростовано. Щодо доводів позивача в тій частині, що спірна квартира є спільним сумісним майном сторін, оскільки на час її придбання вона з [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, то вони є безпідставними та не заслуговують на увагу з огляду на те, що згідно положень ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України (який був чинним на час отримання [PERSON] квартири як членом ЖБК), спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите виключно подружжям. До того ж, доводи позивача в тій частині, що нормами Сімейного кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя та у такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), є безпідставними, оскільки положення ст. 60, 74 СК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін, так як поширюються виключно на правовідносини сторін щодо спільного майна подружжя, набутого після 1 січня 2004 року. Також в ході розгляду справи, судом встановлено, що 24 лютого 2014 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір, відповідно до умов якого сторони вважають майно, набуте в період з 05.12.1990 року та до припинення ведення спільного бюджету таким, що придбане спільними зусиллями та за спільні кошти під час проживання однією сім'єю, факт чого встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.09.2012 по справі № 725/5993/13-ц, яке є додатком до цього Договору, та належить на праві приватної власності сторонам в рівних частинах по ? для кожного. Також за умовами даного сторони домовились, що будь-які зобов'язання за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами є особистими зобов'язаннями того з Подружжя, хто є стороною таких договорів (а/с 7). Разом з тим, даний договір як доказ на підтвердження виникнення спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] щодо спірної квартири суд до уваги не приймає, з огляду на наступне. Так, відповідно до правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 28.01.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи №6-230цс14, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя (чоловіка і жінки, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі) щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57, 60, 61, 62 СК України) закон у статтях 7, 8, 9, 64, 74, 93-97 СК України передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин. Як убачається зі змісту договору, при його укладенні сторони керувались положеннями ст.ст. 92-102 СК України. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 92, ст. 94 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Проте вищевказаний договір не відповідає зазначеним вимогам закону, а також не відображає волю його сторін щодо правового режиму спірного майна на момент виникнення спірних правовідносин, враховуючи існуючі на час набуття спірного майна [PERSON] норм матеріального права, які регулювали такі правовідносини. Крім того, даний договір укладено лише 24 лютого 2014 року й відповідно на час набуття спірної квартири у власність, між сторонами відповідної угоди згідно положень ст. 17 Закону України «Про власність», чинного на той момент, щодо участі у придбанні квартири не існувало й відповідно доказів на спростування вказаного позивачем суду не надано. Також судом, в ході розгляду справи встановлено, що відповідно до укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» іпотечного договору від 04.04.2008 року, в рахунок забезпечення належного виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, спірна квартира була передана останнім в іпотеку банку (а/с 9-11). При цьому, як убачається зі змісту даного договору іпотеки №CVF0GA00000089 від 04 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], зокрема з п. 12. 5 договору, [PERSON], укладаючи даний договір, підтвердив той факт, що предмет іпотеки не знаходиться у спільній власності, не є часткою, паєм (їх частинами) у статутному фонді підприємств, не є часткою у спільному майні за договором про сумісну діяльність й відповідно укладаючи вказаний договір [PERSON] заперечував право [PERSON] на частку у спірному майні, а також підтвердив відсутність права третіх осіб на іпотечне майно. Крім того, згідно п.12.7 договору визначено, що відносно предмета іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У пункті 12.9 договору, [PERSON] підтвердив той факт, що договір підписаний ним як іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім'ї доведено до відома зміст та суть іпотечного договору і правові наслідки для них. Зміст заяви іпотекодавця про те, що квартира є його особистою власністю доведено до відома іпотекодержателя. На час розгляду даної справи, вищевказаний договір іпотеки є дійсним та у визначеному законом порядку не оспорений ні [PERSON], ні позивачем [PERSON], у зв'язку із чим судом не приймаються до уваги доводи [PERSON] в тій частині, що даний договір ним укладено внаслідок обману банком, оскільки доказів визнання вказаного договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України матеріали справи не містять. До того ж, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування вказаного, а також доказів визнання даного договору іпотеки недійсним з підстав відсутності її письмової згоди на його укладення як співвласника майна. Крім того, як убачається з матеріалів справи, на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.12.2012 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 08.05.2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Держреєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки. В подальшому, на підставі вищевказаних судових рішень, ПАТ КБ «Приват Банк» згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанком» та [PERSON] від 16.04.2014 року реалізував предмет іпотеки (а/с 60). Даний договір купівлі-продажу на час розгляду справи є дійсним, що також підтверджується рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24.06.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 20.08.2014 року, відповідно до якого в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], до [PERSON], [PERSON], треті особи Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, приватний нотаріус Глуговський В,В. про визнання договору купівлі-продажу квартири від 16.04.2014 року недійсним іпотеки та виселення осіб відмовлено (а/с 71-73). Такж слід зазначити, що відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, частиною 1 ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Разом з тим, позивачка [PERSON], звертаючись до суду із вказаним позовом, просила поділити майно набуте нею та [PERSON] під час їхнього спільного проживання як спільне майно подружжя, однак з даними вимогами звернулась до [PERSON] як власника спірної квартири й відповідно вважаючи, що її право на частку у спірній квартирі порушено, відповідно до ст. 16 ЦК України обрала способом захисту своїх прав саме визнання за нею права спільної часткової власності на ? частку спірної квартири та поділ спірного майна між нею та [PERSON], а в подальшому, уточнивши заявлені вимоги, визнання спільної часткової власності на квартиру між нею та [PERSON], не врахувавши при цьому того, що в даному випадку [PERSON] є новим власником спірного майна та норми права, які регулюють порядок поділу спільного сумісного майна подружжя в даному випадку до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки [PERSON] є новим власником майна та між нею і [PERSON] не виникало будь-яких правовідносин з приводу спільного набуття у власність спірної квартири як спільного майна подружжя й відповідно при вказаних обставинах позивачкою невірно обрано спосіб захисту її прав. При цьому, вважаючи, що майно є спільною сумісною власністю подружжя й відповідно належна їй частка у квартирі була безпідставно передана без її згоди [PERSON] в іпотеку банку, а в подальшому спірна квартира була відчужена банком за договором купівлі-продажу квартири, позивач вимог про визнання договору іпотеки недійсним не заявляла, а також не зверталась до суду із вимогами про визнання майна спільною власністю та витребування належної їй частки у спірному майні на підставі вимог ст. 388 ЦК України, як такої, що вибула з її володіння незаконним шляхом та поза її волею (віндікаційний позов). За таких обставин, суд оцінивши надані докази в їх сукупності, а також враховуючи вищевказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін та характер спірних правовідносин сторін, а також враховуючи те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що спірне нерухоме майно належить їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, було набуте ними під час спільного проживання та спільними зусиллями і за спільні кошти, а з інших підстав позов не заявлявся, й відповідно між позивачем та [PERSON] не виникло будь-яких відносин з приводу набуття спірної квартири у спільну власність, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed