Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

В травні 2018 року [PERSON] (далі також позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі також відповідачі) про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.08.2017 року в с. Глибочок Баранівського району Житомирської області померла мати позивача- Данилюк Т.І. При житті, 26.08.2014 року вона склала заповіт, яким на випадко смерті все належне їй майно заповіла [PERSON] Спадщину після смерті [PERSON] прийняв вчасно. Право на спадщину за законом мав також брат позивача- Данилюк К.І., однак він не претендує на спадкове майно, не подав заяву про прийняття спадщини. У звязку із смертю матері відкрилася спадщина на належне їй майно. 14 травня 2018 року приватний нотаріус Баранівського нотаріального округу відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння. З огляду на викладене, позивач вирішив звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію Баранівського районного суду подав заяву та просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. [PERSON] про розгляд справи був повідомлений згідно Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (м. Мінськ) 1993 року в результаті чого до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позову та розгляд справи без його участі. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2ст.247 ЦПК України. За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, що відповідає приписам ч. 2ст. 200\~ЦПК України. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 05.08.2017 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1- ТП №318744 (а.с. 7). За життя [PERSON] склала заповіт від 26.09.2014 року в рівних долях [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Згідно довідки виконавчого комітету Баранівської міської ради від 12.02.2018 року №245 [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована на день смерті в с. Глибочок по вул. Мічуріна, 2 Баранівського району Житомирської області, з нею на момент смерті проживали і були зареєстровані-Данилюк С.В. Таким чином, [PERSON] спадщину після [PERSON] прийняв вчасно. Не зважаючи на викладене, приватним нотаріусом Баранівського районного нотаріального округу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане майно у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок (а.с. 16). Повідомленням КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27.04.2018 року №30 засвідчено той факт, що дійсно право власності на будинок №2 по вул. Мічуріна в с. Глибочок Баранівського району Житомирської області за померлою [PERSON] не зареєстровано (а.с. 11). Таким чином, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що відповідає приписам пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Окрім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннямиЦК УРСР1963 року. Законом України "Про власність".Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування",Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат",постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Будівництво будинку та надвірних споруд було завершено до набрання чинностіЦивільним кодексом Українив редакції 2003 року, що підтверджується технічним паспортом на будинок (а.с. 12-14). Враховуючи те, що відповідно до п. 4Прикінцевих та перехідних положень ЦК Українив редакції 2003року Цивільний кодексузастосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для встановлення виникнення права власності у спадкодавця на зазначене майно слід керуватися нормами, що діяли на момент завершення будівництва, тобтоЦК [PERSON] редакції 1963 року. Стаття 100 ЦК УРСР 1963 рокувизначала, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. [PERSON] редакції 1963 року не передбачали обов'язкову державну реєстрацію нерухомого майна. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Таким чином, судом встановлено, що вказаний вище будинок було побудовано відповідно до норм чинного на той час закондавства, а тому, він може бути обєктом спадкування. Відповідно до ч. 1ст. 1268 ЦК Україниспадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 3ст. 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1297 ЦК Українивстановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно дост. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно ізст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Враховуючи той факт що позивач дійсно є спадкоємцем померлого та прийняв спадщину в порядку і в строки передбачені ст.ст.1268,1270 ЦК України, з огляду на неможливість іншим чином оформити право власності на нерухоме майно спадкодавця у зв'язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд дійшов висновку, що в даному випадку вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved