Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення - магазин, який знаходиться по [ADDRESS]. Позивач посилався на те, що 25 червня 2001 року він придбав відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського округу квартиру [ADDRESS]. Квартиру позивач придбав з метою створення бізнесу, і тому в вересні 2001 року він звернувся з заявою до виконавчого комітету Полтавської міської ради з проханням отримати дозвіл на виготовлення проекту на переобладнання вищевказаної квартири під магазин автозапчастин з влаштуванням окремого входу в житловий будинок [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 664-р від 07.09.01 року позивач отримав дозвіл на переобладнання квартири [ADDRESS] під магазин автозапчастин. У березні 2002 року позивач отримав розпорядження № 143-р виконавчого комітету Полтавської міської ради про продовження строку дії розпорядження № 664-р від 07.09.01 року про переобладнання квартири під магазин автозапчастин, при цьому він був зобов'язаний: одержати в Головному управлінні містобудування та архітектури вихідні дані на проектування, через спеціалізовану проектну організацію виготовити проектно- кошторисну документацію та погодити її в установленому порядку, оформити право на користування земельною ділянкою, зареєструвати виконання робіт по переобладнанню приміщень в міській інспекції державного архітектурно - будівельного контролю та інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, здати об'єкт в експлуатацію і отримати відповідний акт Державного архітектурно-будівельного контролю. Після здачі об'єкта в експлуатацію позивачу було дозволено вивести зі складу житлового фонду переобладнаного приватного житлового приміщення. Так, 29 травня 2002 року, актом № 163 державної технічної комісії було прийнято в експлуатацію закінчене будівництво магазину автозапчастин. 27 червня 2002 року Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 180 надано дозвіл на оформлення прав користування земельною ділянкою строком на 1 рік. На виконання дозволу на проектування і обладнання об'єктів торгівлі та обслуговування населення, позивач уклав договір оренди землі, який поновлювався кожний рік по сьогоднішній день, і відповідно до якого позивач сплачує орендну плату відповідно до вищезазначеного договору оренди (останній від 25 лютого 2013 року). Після здачі об'єкту в експлуатацію (згідно акту № 163 від 29 травня 2002 року) позивач зареєстрував в ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації „Інвентаризатор" нежитлове приміщення будинку літ. „А-5" (згідно технічного паспорту) магазин, який складається з тамбуру „1"пл. 1,3 кв.м; торгова зала „2" пл. 15,4 кв.м; комора „3" пл. 2,1; коридор „4" пл. 1,1 кв.м; вбиральня „5" пл. 1,4 кв.м; підсобне приміщення „6" пл. 6,8 кв.м; загальна площа приміщення становить 28, 1 кв.м, корисна площа становить 12,7 кв.м, а основна виробнича становить 15, 4 кв.м. Зареєструвавши дане нежитлове приміщення - магазин в бюро технічної інвентаризації, позивач по своїй неуважності та необізнаності не звернув уваги, що він не зареєстрував право власності на даний магазин. 29 травня 2002 року, актом № 163 державної технічної комісії було прийнято в експлуатацію закінчене будівництво магазину автозапчастин. Звернувшись до реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції з приводу реєстрації права власності магазину, позивачу було відмовлено в зв'язку з тим, що у нього відсутнє рішення відповідного органу, уповноваженого законом на прийняття рішення про переведення об'єкта нерухомого майна з житлового в нежитлове. У зв'язку з тим, що позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на вказаний магазин, він змушений був звернутися до суду. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснення надав аналогічні тексту позовної заяви. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що спірні правовідносини виникли між позивачем та державним реєстратором реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції в Полтавській області, а не з Полтавською міською радою. Крім того, з позовної заяви взагалі не вбачається виникнення спору щодо визнання права власності на квартиру. Зміст викладених позивачем обставин вказує на наявність правовідносин пов'язаних з державною реєстрацією права власності на нежитлові приміщення (магазин) в житловому будинку по [ADDRESS]. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу серії № 003836 від 25 червня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі № 3890, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради № 664-р від 07.09.01 року позивач отримав дозвіл на переобладнання квартири [ADDRESS] під магазин автозапчастин. 29 травня 2002 року, актом № 163 державної технічної комісії було прийнято в експлуатацію закінчене будівництво магазину автозапчастин. Звернувшись до реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції з приводу реєстрації права власності магазину, позивачу було відмовлено в зв'язку з тим, що у нього відсутнє рішення відповідного органу, уповноваженого законом на прийняття рішення про переведення об'єкта нерухомого майна з житлового в нежитлове. Відповідно до ст. 392 Цивільного Кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Позивач, пред'являючи такий позов, повинен надати докази вчинення відповідачем відповідних дій, а також докази, що підтверджують його право власності на спірне майно. У поданій позовній заяві не зазначено, яким чином відповідач порушує права чи законні інтереси позивача щодо предмета спору. Вказана правова позиція міститься і в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» в якому зазначено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст. 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначаються особою в залежності від характеру їх порушення. У той же час, з позовної заяви, взагалі не вбачається виникнення спору щодо визнання права власності на квартиру. Зміст викладених позивачем обставин вказує на наявність правовідносин пов'язаних з державною реєстрацією права власності на нежитлові приміщення (магазин) в житловому будинку по [ADDRESS]. У відповідності до ст. ст. 2, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. За змістом ст. ст. 8, 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації. Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України від 07.09.2011 № 2074/5 «Про структурні підрозділи територіальних органів юстиції, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру та з питань банкрутства» в м. Полтаві органом державної реєстрації є Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції. Таким чином, спірні правовідносини виникли між позивачем та державним реєстратором реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції в Полтавській області, а не з Полтавською міською радою. Ураховуючи вищевикладене, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed