Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

05.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, зазначивши, що перебував з відповідачем в шлюбі з 2003 року по 19 березня 2010 року. Вказав, що під час шлюбу, а саме, 01.03.2005 року, вони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка є їх спільною сумісною власністю, хоча договір укладено на одного покупця - [PERSON] Просив, визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири без виділу в натурі, залишивши за відповідачем іншу ? частку. Вважає, що він не пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав як власника дізнався відповідно до отриманого позову, зареєстрованого в суді 14.08.2015 року [PERSON] до нього про визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю, обгрунтувавши його наведеними в позовній заяві обставинами. Спірна квартира купувалася подружжям разом за спільні кошти і використовувалася для проживання їхньої родини. Його довіритель зареєстрований в даній квартирі до цього часу, хоча і не використовує її для свого проживання ще з 2010 року, оскільки змушений був поїхати до Росії на заробітки і перебуває там досі. В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали. Так вони пояснили, що спірна квартира, дійсно, придбана у шлюбі і не оспорюють права спільної сумісної власності позивача та відповідача на неї, проте вважають, що стороною позивача пропущено строк для звернення до суду за захистом свого порушеного чи оспорюваного права. Позивач добровільно залишив квартиру у 2010 році і знав про те, що [PERSON] у лютому 2011 року змінила замки на вхідних дверях, тому саме з цього часу повинен початися перебіг строку позовної давності. Додала, що крім того вважає, що позивач з часу розлучення не сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дочки, у зв'язку із чим з позивачем була досягнута усна домовленість про зарахування вартості ? частки квартири в рахунок аліментів. Просили в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог через пропуск строку позовної давності. Суд, вивчивши позовну заяву та письмові заперечення, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив обставини та відповідні до них правовідносини. За змістом ст. ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом же встановлено та не оспорюється сторонами: сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 2003 року до його розірвання 19 березня 2010 року (а.с.7). Під час шлюбу подружжям придбано згідно договору купівлі-продажу від 01.03.2005 року житлову однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.8), яка є їх спільною сумісною власністю, хоча договір укладено на одного покупця - [PERSON] Подружнє життя у сторін не склалося і після розірвання шлюбу позивач [PERSON], хоча і залишається зареєстрованим у квартирі, проте, фактично в ній не проживає. Крім того, відповідач [PERSON] у лютому 2011 року змінила на вхідних дверях замки. 14.08.2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою через не проживання в ній без поважних причин більше року. 22.10.2015 року провадження у справі відкрито та позовний матеріал направлено відповідачеві [PERSON] У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України",який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна,наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25,27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно,яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна,нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Сторони у справі зареєстровані і фактично проживали в спірній квартирі з часу її придбання і до розірвання шлюбу однією сім'єю, вели спільне господарство та виховували дитину. З правової позиції Верховного Суду України, викладеної ним в постанові від 19 червня 2013 року по справі № 6-55ц13 вбачається,що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Аналогічна позиція міститься у висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 р. - спори, що виникають із сімейних правовідносин п.4 : " У разі якщо одним із подружжя під час шлюбу (чинного на час виникнення спірних правовідносин) придбано будинок, то в силу статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на частину будинку (постанова Верховного Суду України від 11 червня 2012р. у справі №6-66цс11)". Той факт,що спірна квартира була придбана в інтересах сім'ї, на думку суду, свідчить те,що подружжя разом проживали в ній протягом тривалого часу. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статей 3, 60, 63, 65, 69,70,74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, беручи до уваги викладені вище норми СК України, а також факт визнання стороною відповідача спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності сторін, суд визначає за ними в цьому праві рівні частки за кожним у ? частці. Доводи відповідача та її представника про те, що на час звернення до суду минув строк позовної давності, суд відхиляє. Так згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" - початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК). Отже, початок позовної давності для вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя обчислюється від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивач є співвласником квартири і таке право є непорушним, просто у даній ситуації його частка чоловіка у спільному майні подружжя є прихованою. Представник позивач зазначив, що позивач звернувся до суду одразу після того, як відповідач у серпні 2015 року звернулася до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням спірної квартири, при цьому не вказавши що він є її співвласником. І це суд вважає таким, що заслуговує на увагу. Право власності складається із права володіння, користування та розпорядження, а своїми діями [PERSON] фактично оспорює та не визнає права власності [PERSON] на квартиру. Тому, строк позовної давності не пропущено, адже він почав свій перебіг з дати отримання копії позовної заяви про визнання позивача таким, що втратив право користування квартирою. Доводи відповідача та її представника про те,що вимоги про визнання права власності на нерухомість повинні бути зараховані з вимогами про стягнення аліментів, суд відхиляє, оскільки згідно ст.190 СК України, між сторонами повинен бути укладений нотаріально посвідчений договір про зарахування вимог про стягнення аліментів та правом на нерухомість. Зазначений договір між сторонами відсутній. Оцінивши докази в їх сукупності, суд задовольняє позов в повному обсязі. Вирішуючи питання про поділ спірного майна, суд виходить з реальної можливості поділу такого майна між сторонами з тим, щоб їх права не були порушені. При поділі житлових приміщень в натурі така можливість передбачає залучення спеціальних знань у галузі будівництва. Разом з тим в судовому засіданні сторони не скористалися наданим їм правом обґрунтовувати свої вимоги висновками компетентних осіб - зокрема експертів, оскільки клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи сторонами заявлено не було. Враховуючи наведене, суд розподіляє спільне майно подружжя та визнає за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, а за [PERSON] залишає право власності на іншу 1/2 частку квартири. Задовольняючи позов суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 487,20 грн.

Outcome: approved