Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

ПАТ КБ\~"ПриватБанк"\~звернулося до\~суду з\~позовом,\~в якому\~просить стягнути\~зі [PERSON]на\~ користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість у розмірі 15537,93 грн. за кредитним договором б/н від 14 вересня 2007 року та\~ судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 14 вересня 2007 року ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та відповідач уклали кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни\~кредитного ліміту\~банк керується\~п.\~3.2,\~п.\~3.3\~Умов та\~Правил надання\~банківських послуг,\~де зазначено,\~що клієнт\~дає свою\~згоду,\~що кредитний\~ліміт встановлюється\~за рішенням\~банку,\~і клієнт\~дає право\~банку в\~будь-який\~момент змінити\~(зменшити\~або збільшити)\~кредитний ліміт.\~Підписання даного\~договору було\~прямою і\~безумовною згодою\~позичальника щодо\~прийняття будь-якого\~розміру кредитного\~ліміту,\~встановленого банком,\~відповідно до\~п.\~3.3\~Умов та\~Правил надання\~банківських послуг.\~Відповідач підтвердив\~свою згоду\~на те,\~що підписана\~заява разом\~з "Умовами\~та правилами\~надання банківських\~послуг",\~"Правилами\~користування платіжною\~карткою"\~та "Тарифами\~Банку",\~які викладені\~на банківському\~сайті ПАТ\~КБ "Приватбанк",\~складає між\~ним та\~банком договір,\~що підтверджується\~підписом у\~заяві.\~ Банк свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг: - позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно п. 6.6 Умов надання банківських послуг\~-\~у разі\~невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку позичальник зобов'язався виконати повернення кредиту, у тому числі простроченого кредиту та oвердрафту, оплати винагороди банку. Відповідно до п. 8.6 Умов надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Відповідач\~не надав\~своєчасно банку\~грошові кошти\~для погашення\~заборгованості за\~кредитом,\~відсотками,\~а також\~іншими витратами\~відповідно до\~умов договору,\~таким чином\~відповідач зобовязання\~за договором\~не виконав.\~У звязку\~з зазначеними\~порушеннями зобовязання\~за кредитним\~договором відповідач\~станом на\~31\~грудня 2017\~року має заборгованість 15537,93 грн., яка складається з наступного: 3837,64 грн. заборгованість за кредитом; 9294,42 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1189,78 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно договору: 500 грн. штраф (фіксована частина); 716,09 грн. штраф (процентна складова). 22 лютого 2018 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не зявилися, представник позивача разом з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав. 20.03.2018 року відповідач подав відзив на позов, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що ПАТ КБ "ПриватБанк" порушено вимоги ДСТУ щодо оформлення кредитного договору, домовленості сторін щодо збільшення кредитного ліміту з 4000 грн. до 5300 грн. немає, окрім того, банком пропущено строк позовної давності, оскільки кредитна картка діє в межах визначеного нею строку (отримана ним картка діяла до жовтня 2011 року), після закінчення її дії нова картка ним не отримувалася та взагалі не перевипускалася, що свідчить про пропуск позивачем строку позовної давності щодо усієї суми заборгованості. Також банком у відношенні нього були нараховані подвійні штрафні санкції у вигляді штрафу та пені, хоча ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. Заперечує проти задоволення позовних вимог, як безпідставних та одночасно заявляє про застосування строків позовної давності. 30 березня 2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому позивач зазначив, що заява, підписана позивачем разом з Умовами та Тарифами складають між ним та банком договір. Щодо можливості збільшення кредитного ліміту до 5300 грн., представник позивача пояснює, що це передбачено Умовами та Правилами надання кредиту та можливе у односторонньому порядку, без узгодження між сторонами. Пеня та штраф не є одним видом нарахувань за прострочення сплати кредиту, тому їх паралельне нарахування можливе та законне. Строк позовної давності для звернення з позовом до відповідача не пропущений, оскільки він переривався періодичними ануітетними платежами. 25.04.2018 року від [PERSON] надійшли заперечення (відповідь на відзив), в яких останній зазначив, що до позову не додано кредитний договір б/н від 14.09.2007 року на який посилається позивач, оскільки анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг підписана ним 22.06.2015 року не може вважатися договором. Вказує, що кінцевий строк отримання банківської картки ПАТ КБ "Приватбанк" - 10.2011 року, а тому 01.11.2014 року сплинув строк давності. 10.05.2018\~року судом\~постановлено ухвалу\~про витребування\~доказів,\~а саме:\~оригінали договорів (кредитних, депозитних) на ім'я [PERSON] за період з 2007 року по теперішній час; оригінали заяв на відкриття рахунків, карткових рахунків на ім'я [PERSON] за період з 2007 року по теперішній час; оригінали заяв на отримання платіжних, кредитних карток на ім'я [PERSON] за період з 2007 року по теперішній час; оригінали заяв, клопотань, тощо, на добровільне погашення грошових коштів, які залишилися на депозиті від померлої [PERSON] за договором № SAMDN 01000717521572, спадкоємцем яких став [PERSON]; оригінали заяв, клопотань, тощо, на підставі яких списані депозитні кошти, які залишилися після померлої [PERSON], в рахунок погашення кредитної заборгованості [PERSON] за кредитним договором б/н від 14.09.2007 року. До теперішнього часу оригінали вказаних документів від позивача до суду не надійшли, ухвала суду від 10.05.2018 року про витребування доказів позивачем не виконана з невідомих причин. В той же час, 13.06.2018 за вих № 72857-ВБ з посиланням на виконання ухвали суду від 10.05.2018 року позивачем направлено до суду лист з поясненнями та виписку по рахунку. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Частинами 1 та 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно ч. 1, 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Згідно ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно з ч.1 ст. 638 та ч.1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 634 ч.1 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ст. 625 та ст. 1052 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та у разі невиконання ним обов'язків, встановлених договором позики, позикодавець (позивач) має право вимагати від відповідача дострокового повернення позики та сплати належних йому процентів. Судом встановлено, що 14 вересня 2007 року ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та відповідач уклали кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт був збільшений до 5300 грн. і 22.06.2015 року відповідач надав свою згоду на те, що підписана ним Заява на видачу кредита разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" і "Тарифами Банку" складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі (а.с. 10-16, 78-80, 82-107). Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач в обгрунтування позову зазначив, що відповідач свої зобовязання за вказаним кредитним договором не виконує, та станом на 31 грудня 2017 року має заборгованість 15537,93 грн., яка складається з наступного: 3837,64 грн. заборгованість за кредитом; 9294,42 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 1189,78 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно договору: 500 грн. штраф (фіксована частина); 716,09 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 6-9). Як встановлено судом, згідно з довідкою ПАТ КБ "Приватбанк" від 30.03.2018 року № 30.1.0.0/2-20180131/14 (а.с. 81) відповідач [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 14.09.2007 року отримав картку № 4149605355047895, яка мала термін дії до 10.2011 року без подальшого перевипуску після закінчення терміну її дії. Як вбачається з листа ПАТ КБ "Приватбанк" від 13.06.2018 за вих.№ 72857-ВБ та доданих до нього виписки по картковому разхунку [PERSON] за період з 01.01.1999 по 30.05.2018 року і довідки щодо кредитної картки [PERSON], надісланого позивачем на виконання ухвали суду про витребування доказів, позивачем не здійснювалось перевипуску банківської картки [PERSON] № 4149605355047895, яка мала термін дії до 10.2011 року. Суд критично відноситься до письмових пояснень позивача з приводу того, що згідно виписки по рахунку відповідача є операції по зняттю коштів, що підтверджує користування відповідачем кредитними коштами та не пропущення банком строку позовної давності. Так, судом перевірені надані позивачем розрахунок заборгованості та виписка по рахунку станом на 30.05.2018 року, з яких встановлено, що останнє поповнення карткового рахунку [PERSON] відбулось за розрахунком заборгованості 06.06.2008 року в сумі 116,55 грн. і по виписці по картрахунку 04.07.2008 року в сумі 400 грн., а в подальшому банком самостійно списувались кошти з рахунку відповідача примусово. Також, факт зарахування коштів на рахунок [PERSON] 26.06.2015 року в сумі 7336,03 грн. за випискою по картрахунку ПАТ КБ "Приватбанк" зазначений як виплата коштів спадкоємцю, суд розцінює як примусово перераховані кошти банком зі спадщини в рахунок погашення боргу [PERSON] на його кредитний рахунок від 14.09.2007 року, що не свідчить про факт визнання відповідачем своєї заборгованості та добровільне погашення ним вказаної суми боргу в зазначений період. Крім цього,\~з метою\~деталізованого вивчення\~обставин зарахування\~коштів на\~рахунок [PERSON]\~26.06.2015\~року в\~сумі 7336,03\~грн.,\~10.05.2018\~року судом\~постановлено ухвалу\~про витребування\~у позивача:\~оригіналів заяв, клопотань, тощо, на добровільне погашення грошових коштів, які залишилися на депозиті від померлої [PERSON] за договором № SAMDN 01000717521572, спадкоємцем яких став [PERSON]; оригіналів заяв, клопотань, тощо, на підставі яких списані депозитні кошти, які залишилися після померлої [PERSON], в рахунок погашення кредитної заборгованості [PERSON] за кредитним договором б/н від 14.09.2007 року. Однак, до теперішнього часу вказана ухвала суду позивачем не виконана, зазначені докази суду не надані та будь-які пояснення з цих підстав до суду позивачем не надіслані. Інші докази з приводу обставин добровільного погашення [PERSON] заборгованості по кредитному договору б/н\~від 14\~вересня 2007\~року такористування кредитними коштами після закінчення 01.11.2011 року терміну дії банківської картки, матеріали справи не містять і на ухвалу суду про витребування доказів від 10.05.2018 року позивачем суду не надано. З цих підстав, за наявними в матеріалах справи доказами, судом встановлено, що останнє поповнення карткового рахунку [PERSON] відбулось 04.07.2008 року в сумі 400 грн. та строк наданої позивачем банківської картки закінчився 01.11.2011 року, в той час як останні 10 (десять) років позивачем самостійно списуються кошти з рахунку відповідача примусово і продовжувались списуватися після звернення позивача до суду з позовом до травня 2018 року. Під час розгляду справи, позивачем надано письмову заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яка підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст.530, 631 ЦК). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Згідно заяви [PERSON] (а.с. 10 оберт), строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти № 4149605355047895, строк дії якої до останнього дня місяця жовтня 2011 року, що визнано сторонами у їх письмових заяваах по суті справи. За умовами ПАТ КБ "Приватбанк" після отримання кредитної картки відповідач зобовязався погашати заборгованість щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК (ч.2 ст.1050 ЦК). Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також у ч. 1 ст. 611, чч.24 ст.612 ЦК, чч.1, 2 ст.220 ГК, які передбачають відповідальність боржника. Перевіряючи доводи відповідача в частині застосування судом норм закону щодо позовної давності, суд виходять із такого. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як роз'яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Судом встановлено, що кредитний договір між сторонами був укладений 14 вересня 2007 року, останнє погашення заборгованості відповідачем відбулось 04 липня 2008 року, дата останнього погашення заборгованості обумовлена сторонами не пізніше ніж 31 жовтня 2011 року (строк дії картки) і в подальшому кредитна картка позивачем не перевипускалась і відповідачу не надавалась, а тому звернення позивача з даним позовом відправленого поштою до суду 29.01.2018 року (а.с. 24) відбулось за межами встановленого законом строку позовної давності. Таким чином, судом встановлено, що за період з 01 листопада 2011 року до 29 січня 2018 року позивач до місцевих загальних судів не звертався, доказів вчинення відповідачем інших платежів за цей період, чи списання банком коштів в рахунок погашення заборгованості при настанні строків платежів суду не надано, поважних причин звернення до суду з даним позовом за межами трирічного строку позовної давності представниками позивача не зазначено, та докази на їх підтвердження суду не надані. В той час як, відповідачем була подана суду заява про застосування строків позовної давності. Зважаючи на викладене, суд вбачає передбачені законом підстави для застосування в межах даного спору позовної давності у зв'язку зі спливом її строку. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Outcome: dismissed