Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів та відповідно до збільшених позовних вимог просила суд: - визнати недійсним Кредитний договір від 04.07.2008 року № 1163/1-0 укладений між [PERSON] (65009, [ADDRESS], ІПН [NUMBER]) та Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко», правонаступнико якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франк (ідентифікаційний код: 13881479, юридична адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 10); - визнати недійсним іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 04.07.2008 року за реєстровим № 4786, укладений між [PERSON] (65009, [ADDRESS], ІПН [NUMBER]) та Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франк ідентифікаційний код: 13881479, юридична адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 10), скасувати запис про обтяження № 7510595 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об 'єктів нерухомого майна; - визнати недійсним Договір поруки від 04.07.2008 року №04-07-08/5, укладений між [PERSON] (65113, [ADDRESS], ІПН: [NUMBER]) та Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко», правонаступнико якого є Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Порто-Франк ідентифікаційний код: 13881479, юридична адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 10). При цьому посилаючись на те, що укладений Кредитний договір (зі всіма додатками та додатковими угодами) за своїм змістом та текстом не відповідає діючому законодавству України (в тому числі в галузі кредитування), інтересам позивача, порушує її споживчі права та законні інтереси. Так, відповідно до п.17 ч.1 ст.1, абз.3 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168 (далі - Правила №168), позивач вказав, що положення законодавства передбачають необхідність зазначення в кредитному договорі інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (при ануїтетних платежах), валютні ризики, носять імперативний характер. Відсутність зазначеної інформації позбавляє споживача можливості правильно вибрати товар (послугу). Проте, Кредитний договір не містить вищенаведеної інформації. Також, позивачу не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні. Банк при укладенні Кредитного договору не повідомив Позивача про реальну проценту ставку, за якою [PERSON] отримує кредит, що фактично призвело до неможливості з боку позивача реально оцінити власний фінансовий потенціал. Позивач вважає, що умови Кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним та, відповідно як наслідок, визнання недійсними договору поруки та договору Iпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного договору. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідачі - ПАТ АБ "Порто Франко", ТОВ "Ін-Фактор", [PERSON] до судового засідання не зявились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись. Від представника ПАТ "АБ "Порто-Франко" 18.04.2016 року до суду надійшли заперечення, у яких він зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, також просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні у судовому засіданні, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову на підставі наступного. Судом за розглядом даної справи встановлено, що 04.07.2008 року між Акціонерним комерційним банком «Порто-Франко», правонаступником якого є ПАТ АБ «Порто-Франко» та [PERSON] було укладено кредитний договір від 04.07.2008 року № 1163/1-08. Згідно з п. 1.1. Кредитного договору Банк видає Позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 70 000,00 (сімдесят тисяч) доларів США 00 центів з 04 липня 2008 року по 02 липня 2010 року зі сплатою 15 % (п'ятнадцять відсотків) річних. Відповідно до п. 3.1. Кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюються за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30- 31/360) та на фактичну суму заборгованості за кредитом, щомісячно в останній робочий день місяця, за період з першого по останнє число поточного місяця. Під час розрахунку процентів враховується день видачі та не враховується день погашення кредиту. Згідно із п. 3.2. Кредитного договору оплата процентів здійснюється щомісячно з 1-го по 10-е число місяця, наступного за звітним та в кінці строку 02 липня 2010 року. Відповідно до п. 4.7. Кредитного договору Позичальник зобов'язаний починаючи з серпня 2008 року щомісячно з 1-го по 10-е число погашати заборгованість за кредитом не менш 1351,00 (одна тисяча триста п'ятдесят один) долар США 00 центів з урахуванням сплати відсотків. Відповідно до п. 4.8. Кредитного договору Позичальник зобов'язаний повернути Банку усю суму кредиту в строк по 02 липня 2010 року. 02.07.2010 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 1163/1-08 від 04.07.2008 року, згідно із якою, серед іншого, було подовжено строк повернення кредиту та відсотків за ним до 03.07.2013 року. 10.04.2012 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 1163/1-08 від 04.07.2008 року, згідно із якою, серед іншого, було викладено у новій редакції пункт 4.7. Кредитного договору, згідно з яким Позичальник зобов'язаний починаючи з квітня 2012 щомісяця з 1-го по 10-е число здійснювати погашення заборгованості перед Банком в сумі передбачених п. 3.2. Договору. 18.05.2015 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору № 1163/1-08 від 04.07.2008 року, згідно із якою, серед іншого було змінено період оплати процентів та встановлено оплата процентів здійснюється щомісячно з 1-го по 16-е число місяця, наступи звітним та при остаточному погашенні кредиту. 03.07.2013 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду № 4 до кредитного договору № 1163/1-08 від 04.07.2008 року у відповідності із якою, серед іншого було подовжено строк повернення кредиту до 03.07.2015 року. Також, було викладено у новій редакції пункт 4.7. Кредитного договору, згідно з яким Позичальник зобов'язаний починаючи з липня 2013 року щомісячно з 1-го по 10-е число здійснювати погашення заборгованості перед Банком в сумі не менш 1530 (одна тисяча п'ятсот тридцять) доларів США 00 центів з урахуванням сплати відсотків. 13.12.2013 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду до кредитного договору № 1163/1-08 від 04.07.2008 року, згідно із якою було викладено у новій редакції пункт 4.7. Кредитного договору згідно з яким Позичальник зобов'язаний починаючи з грудня 2013 року щомісячно з 1-го по 16-е число здійснювати погашення заборгованості перед Банком в сумі не менш 1000,00 дол. США (Одна тисяча доларів США 00 центів з урахуванням сплати відсотків). У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між Кредитором та Позивачем - [PERSON] було укладено Договір Іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 04.07.2008 року за реєстровим № 4786. Також, у забезпечення виконання зобов'язаннь за кредитним договором між Кредитором та [PERSON] було укладено Договір поруки від 04.07.2008 року №04-07-08/5. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками Постановою Правління Національного Банку України № і 68 від 10 травня 2007 року, затверджено Правила надання банками України інформацію споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Підпунктом 1.1 пункту 1 даних правил зазначено, що ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 ст.7 Закону України « Про національний банк України», статей 47.49, та 56 Закону України « Про банки та банківську діяльність»,статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної та матеріальної шкоди через надання свідомо не достовірної інформації. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Підстави для визнання правочинів недійсними, передбачені Цивільним кодексом України(далі -ЦК України), а не Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (частина 5 статті 18). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: ?зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; ?особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ?волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ?правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ?правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Щодо посилань позивача на ненадання позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на день укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається в письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Позивач перед укладенням кредитного договору була ознайомлена із загальними умовами кредитування, погодилась на них, про що свідчить підпис у кредитному договорі №1163/1-08 від 04.07.2008 р., Також між ПАТ «АБ "Порто-Франко"» та [PERSON] було підписано ряд додаткових угод до кредитного договору №1163/1-08 від 04.07.2008 р. відповідно до якої Позичальник погоджується з умовами кредитування Отже, уся інформація, передбачена законодавством про захист прав споживачів, під час укладення спірного Кредитного договору Позичальником була отримана. Суд вбачає, що [PERSON] не скористалася передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилася від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами кредитного договору. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач не заперечує, що дійсно підписала спірний договір та протягом тривалого часу сплачувала платежі по ньому. Суд вважає, що уклавши кредитний договір №1163/1-08 від 04.07.2008 р. та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення її ПАТ АБ "Порто-Франко" в оману, оскільки при підписанні договору позивач була ознайомлена з умовами договору. З матеріалів справи таких обставин судом також не встановлено. За положеннями ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до ч.5ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗаконупро несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Зі змісту укладеного сторонами Договору про відкриття кредитної лінії вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до Договору внесено не було. Не містить Договір і будь-яких інших несправедливих умов. Вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору та додаткових умов до нього, ця інформація є чіткою і зрозумілою. Будь - яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання Договору (додаткових угод) або відмовитись від підписання Договору (додаткових угод) у разі ненадання йому такої інформації. За викладених обставин суд доходить висновку, що позивачем не доведено, що укладений Кредитний Договір та додатові угоди суперечить нормам чинного законодавства, в зв'язку з чим підстав для задоволення позову суд не знаходить. Оскільки вимоги [PERSON] в частині визнання недійсними договору Іпотеки та Договору поруки є похідними від основних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору в цілому, то в їх задоволенні слід також відмовити. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема : верховенство права; змагальність сторін; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами. У відповідності до ст. 12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч.3 вказаної статті, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо недоведеності вимог [PERSON], у зв'язку з чим вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні. Суд також враховує, що в ході судового засідання представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, а також те, що із заявою про поновлення строку давності позивач не звертався, у зв'язку з чим підстави для поновлення такого строку в суду відсутні. З боку сторони відповідача вимог щодо відшкодування судових витрат до суду не заявлялось. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed