Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди, треті особи - ТзОВ "Телерадіокомпанія "РАІ", ГО "ВО "Голос". Позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] - керівник ГО "ВО "Голос" поширив щодо нього, [PERSON], в телепрограмі "Новий погляд" телерадіокомпанії "РАІ" інформацію наступного змісту: "Є такий суддя Ковалюк Ярослав Юрійович, це суддя Апеляційного суду, от він їздить на позашляховику, обідає в ресторані "Надія" кожен день зі своїми такими колегами-трударями молоточка і мантії, відповідно за які кошти він це заробив? Завжди є питання тому, що за підозрою в корупції він перейшов з Чернівецької області в нашу область". При цьому в студії демонстрував виготовлені на копіювальній техніці нібито фото його автомобіля біля ресторану "Надія" (на 14 хв. 18 сек. запису телепрограми "Новий погляд"). Також, відповідач, на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук та інтернет-ресурсі ГО "ВО "Голос" опублікував статтю "Бідака у чорній мантії", яка містить наступне дослівно: "Цікаву інформацію про майновий стан одного із служителів судової системи на своїй сторінці у Фейсбук опублікував громадський активіст [PERSON] - "Це "скромне" авто належить, ні не бізнесмену чи фінансисту, на ньому їздить рядовий суддя. Знайомтесь [PERSON] - суддя Апеляційного суду Івано-Франківської області. Щоденно на цьому авто, трудар "молоточка і мантії" разом зі своїми "подільниками" обідає в ресторані готелю "Надія". Про пригоди цього "спритника" згодом." Дана інформація є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Він до кримінальної відповідальності за корупційні, ні за будь-які інші правопорушення не притягався. Переведення з одного суду до іншого відбулося у відповідності до вимог закону та внаслідок рішення [PERSON] кваліфікаційної комісії суддів України від 08.11.2011 року, яким було прийнято рішення надати рекомендації щодо переведення до іншого суду суддів, обраних безстроково. На фото, яке відповідач демонстрував у студії Телерадіокомпанії "РАІ" та опублікував в соціальних мережах відображений не його автомобіль, він не обідає та не обідав в ресторані "Надія" і ніяких "подільників" у нього немає. Тому, шляхом поширення відверто цинічної неправди, відповідач порушив законні права на честь, гідність, позитивну ділову репутацію, ганьбить та принижує їх, дискредитував його ділову репутацію як людини, як судді, завдав моральної шкоди, що є втратами невідновного характеру, заподіяв інші негативні наслідки, зокрема, необхідність докладати зусилля для спростування цієї брехливої інформації, виправдовуватися перед людьми, керівництвом, трудовим колективом, так і сильні нервові переживання та страждання. Такі дії відповідача стали предметом обговорення суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області. Зокрема, в заяві прес-служби суду від 04.03.2016 р. зазначено, що матеріали щодо суддів Фединяка В.Д. та Ковалюка Я.Ю. мають характер образливих припущень, які паплюжать їх честь і гідність та дають їм підстави звернутись до суду за захистом. Крім того, подібними діями, відповідач охарактеризував його як злочинця, особу, яка не має високих моральних цінностей. У звязку з неправомірним поширенням недостовірної інформації щодо нього широкому колу осіб, він знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу, що стало причиною порушення функцій сну та госпіталізацію з гіпертонічним кризисом, в результаті чого він перебував на стаціонарному лікуванні з 09.03.2016 р. по 25.03.2016 р. у Івано-Франківському обласному кардіологічному диспансері. Такими неправомірними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яку оцінює в розмірі 100 000 грн. При визначенні розміру компенсації виходив з характеру дій відповідача, так як він свідомо та цинічно поширив про нього неправдиву інформацію, дезінформувавши суспільство, знавши при цьому, що інформація є неправдивою, однак незважаючи на це, свідомо бажав заподіяти шкоду його честі, гідності, діловій репутації. Через поширення даної неправдивої інформації він сильно переживав та нервував, втратив спокій та сон, погано себе почував як морально, так і фізично, тривалий час лікувався. Вважає, що негативна інформація щодо нього, яка висловлена відповідачем має характер наклепу і не є оціночним судженням, а тому підлягає спростуванню. Просить визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену [PERSON] через засоби масової інформації в телепрограмі "Новий погляд" ТРК "РАІ", а саме, що "[PERSON] обідає в ресторані "Надія" кожен день зі своїми такими колегами-трударями молоточка і мантії, відповідно за які кошти він це зробив? Завжди є питання тому, що за підозрою в корупції він перейшов з Чернівецької області в нашу область", визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену [PERSON] через мережу Фейсбук та інтернет-ресурс ГО "ВО "Голос", а саме: що суддя Ковалюк Я.Ю. "щоденно на цьому авто, трудар "молоточка і мантії" разом зі своїми "подільниками" обідає в ресторані готелю "Надія". Зобовязати [PERSON] на протязі місяця від дня набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати вищевказану інформацію, таким же шляхом, як вона була поширена, а також стягнути з [PERSON] на його користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала з підстав наведених в позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає, що що позивач упереджено поставився до змісту висловленої ним інформації і тому робить неправильні висновки. У наведеній у позові цитаті, він не назвав суддю-позивача корупціонером, а сказав, що його в Чернівцях підозрювали в корупції, таким чином, він лише інформував читача про такий факт, що мав місце в м.Чернівці. Програма "Новий погляд" Телерадіокомпанії "РАІ", якої так боїться позивач, в ефір так і не вийшла. Крім того, позивач в своєму позові сам погоджується з тим, що ним( [PERSON]В.) висловлено припущення. Своїми виступами, він нівчому не звинувачував позивача і нічим його не образив, а лише доніс до читача суспільно- значиму інформацію, посилаючись на дані офіційних документів (техпаспорт на джип), власником якого є позивач - [PERSON] і він як журналіст, використовуючи мовні засоби, зробив власну оцінку наведеній інформації. Вважає, що метою позову є не захист честі, гідності та ділової репутації, спростування оприлюднених відомостей, а спроба тиску на журналіста та ЗМІ за розповсюдження інформації, котра має під собою фактичну основу та непокоїть суспільство. Просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, мотивуючи тим, що поширена відповідачем інформація є оціночним судженням, які не містять фактичних даних, та яка висловлена з використанням мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Позовна вимога з приводу визнання недостовірною інформації поширеною ТРК "РАІ" у програмі "Новий погляд" є також безпідставною, так як дана програма не вийшла в ефір та не була поширена. Заперечив щодо задоволення позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, як такої що не доведена жодними доказами. Представник третьої особи - ТзОВ "Телерадіокомпанія "РАІ" - [PERSON] та ГО "Всеукраїнське обєднання "Голос" - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили, просили в їх задоволенні відмовити за безпідставністю. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК. Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Відповідно до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Так, статтею 201 ЦК України, встановлено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно частин 1 - 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до частин 1 - 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, відповідно до положення ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Положення цієї норми визначають розподіл тягаря доведення між сторонами, з урахуванням чого мають бути застосовані положення ст. 60 ЦПК України щодо обов'язків доказування. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Беручи до уваги зазначені конституційні та конвенційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно з ч.1 ст.302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Пленум Верховного Суду України в п.п.15,19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Таким чином, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права ст. 10 Конвенції. Журналісти користуються свободою вираження, яка допускає певний рівень перебільшення або навіть провокації. (Рішення Європейського суду від 29.03.2001 р. по справі «Тома проти Люксембурга»). Судом встановлено, що на початку березня 2016 року відповідач- керівник ГО "ВО "Голос" [PERSON] поширив щодо позивача [PERSON], під час запису телепрограми "Новий погляд" в продакшн студії телерадіокомпанії "РАІ" інформацію наступного змісту: "Є такий суддя Ковалюк Ярослав Юрійович, це суддя Апеляційного суду, от він їздить на позашляховику, обідає в ресторані "Надія" кожен день зі своїми такими колегами-трударями "молоточка і мантії", відповідно за які кошти він це заробив? Завжди є питання тому, що за підозрою в корупції він перейшов з Чернівецької області в нашу область" (на 14 хв. 18 сек. запису телепрограми "Новий погляд") (а.с.23). Також, відповідач, в березні 2016 року на своїй сторінці в соціальній мережі Фейсбук та інтернет-ресурсі ГО "ВО "Голос" опублікував статтю "Бідака у чорній мантії", яка містить наступний текст: "Цікаву інформацію про майновий стан одного із служителів судової системи на своїй сторінці у Фейсбук опублікував громадський активіст [PERSON] - "Це "скромне" авто належить, ні не бізнесмену чи фінансисту, на ньому їздить рядовий суддя. Знайомтесь [PERSON] - суддя Апеляційного суду Івано-Франківської області. Щоденно на цьому авто, трудар "молоточка і мантії" разом зі своїми "подільниками" обідає в ресторані готелю "Надія". Про пригоди цього "спритника" згодом" (а.с.7-8). Встановлено, що позивач [PERSON] є суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області (а.с.11). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди України повинні застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду як джерело права. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі», «Лінгенс проти Австрії», «Українська прес-група» проти України» та інших, Європейський Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб, політичних та громадських діячів можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Так, у пункті 72 рішення Європейського суду по справі Фельдек проти Словаччини від 12 липня 2001 року суд зазначає: «Відповідно до практики Суду свобода вираження поглядів є однією з основних підвалин демократичного суспільства та однією з головних передумов його прогресу і самореалізації кожної особи. Відповідно до частини 2 статті 10 вона застосовується не тільки до «інформації» або «ідей», що сприймаються прихильно, або вважаються необразливими, чи сприймаються байдуже, а також до таких, що ображають, шокують або хвилюють. Стаття 10 захищає не тільки суть висловлених ідей та інформації, але також і форму, у якій вони передаються. Ця свобода підлягає виключенням, переліченим у частині 2 статті 10, які, однак, повинні чітко тлумачитися». Цей принцип, що випливає з Європейської конвенції та є її тлумаченням, було сформульовано Європейським судом з прав людини ще й у справі Лінгенс проти Австрії (пункт 41 рішення по справі від 8 липня 1986 року), і дана фраза повторюється в усіх рішеннях Суду по аналогічних справах. У рішенні по справі Лінгенса, Європейський суд також зазначив після цитованої вище фрази наступне: «Такими є вимоги плюралізму, толерантності й лібералізму, без яких немає «демократичного суспільства». Тобто, навіть образлива форма висловлювання не перешкоджає віднесенню його до оціночних суджень (в пункті 45 вказаного вище рішення по справі Лінгенса Європейський суд безпосередньо визнав, що спірні висловлювання є оціночними судженнями заявника). Отже, оскільки позивач [PERSON] є публічною особою, то щодо нього межа допустимої критики є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від приватної особи публічна особа неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об'єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність. Оскільки, висвітлена [PERSON] спірна інформація під час запису телепрограми "Новий погляд" в продакшн студії ТРК "РАІ" (крім твердження відповідача про те, що [PERSON] за підозрою в корупції перейшов з Чернівецької області в нашу область) та на сторінці в соціальній мережі Фейсбук і інтернет-ресурсі ГО "ВО "Голос" направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності позивача, як судді, тобто є оціночним судженням, а за висловлювання оціночних суджень відповідач не може бути притягнутий до відповідальності, то у суду не має підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Що стосується частини інформації висвітленої [PERSON] під час запису телепрограми "Новий погляд" в продакшн студії ТРК "РАІ", а саме його твердження: "Завжди є питання тому, що за підозрою в корупції він перейшов з Чернівецької області в нашу область", слід зазначити, що та обставина, що [PERSON] являється публічною особою, суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області, та, що у звязку із цим межа допустимої критики щодо нього як публічної особи у статусі судді є ширшою, ніж щодо приватної особи, не являється підставою для того, щоб журналіст переступав певні межі при вираженні свободи поглядів. Як указав ЄСПЛ у підпункті f п. 46 рішення у справі Газета Україна-Центр проти України (Заява N 16695/04) від 15 липня 2010 року (набуло статусу остаточного 15.10.2010 року) стосовно основоположних принципів поширення інформації - стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають достовірну та точну інформацію, як того вимагає журналістська етика. За пунктом 2 статті 10 Конвенції свобода вираження поглядів повязана з обовязками та відповідальністю, які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. Більше того, ці обовязки та відповідальність мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення прав інших осіб (рішення у справі Ліндон, Очаковський-Лоуренс і [PERSON] проти Франції, Педерсен і Баадсгаард проти [PERSON]). Наводячи фактичні твердження при висвітленні інформації, необхідно зазначити, що відсутні підстави стверджувати, про те, що [PERSON] діяв сумлінно у даній ситуації та, що використав перевірену фактичну базу, що давало б йому підставу надати достовірну та точну інформацію під час запису телепрограми "Новий погляд" в продакшн студії ТРК "РАІ" відносно того, що позивач "за підозрою в корупції перейшов з Чернівецької області в нашу область", як того вимагає журналістська етика. Доводи відповідача на підтверження своїх заперечень на позов з посиланням на рішення [PERSON] Юстиції від 21.01.2016 року №51/0/15-16 (а.с.167-168), статтю "Квартири - без черги, та не всім" в мережі інтернет на сайті "Молодий Буковинець" (а.с.152-155), статтю "Хто не робить той не помиляється" на інтернет ресурсі "[PERSON] і Бізнес" (а.с.156) суд визнає необгрунтованими, оскільки у вищенаведених статтях та рішенні [PERSON] Юстиції не міститься жодних фактичних даних про те, що [PERSON] коли- небудь вчиняв чи підозрювався у вчиненні корупційних діянь. За приписами ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Згідно відповіді ТзОВ "ТРК "РАІ" за вих №83 від 29.08.2016 року (а.с.146), програма "Новий погляд" на ТРК "РАІ" за участю [PERSON] не вийшла в прямий ефір та не була розміщена в соціальних мережах. Однак судом достовірно встановлено, що інформація [PERSON] відносно [PERSON] була поширена під час запису телепрограми "Новий погляд" в продакшн студії ТРК "РАІ", що свідчить про те, що про неї дізналося певне коло осіб, які працювали над створенням даної телепрограми, в якій брав участь [PERSON] та інші. Відповідно до п.24 постанови від 27.02.2009 р. № 12 «Про судову практику в справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Пунктом 25 даної постанови встановлено, що спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. При спростуванні відомостей по радіо чи телебаченню суд може вказати органу масової інформації, щоб резолютивна частина судового рішення була зачитана диктором у тій самій передачі або циклі передач і в той самий час - не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням законної сили. Редагування органом масової інформації тексту судового рішення або коментар до нього не допускаються. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного і встановлених фактичних обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часкового задовлення, а саме в частині визнання недостовірною інформації, відносно [PERSON], поширену [PERSON] під час запису телепрограми "Новий погляд" в продакшн студії ТРК "РАІ" про те, що за підозрою в корупції він перейшов з Чернівецької області в нашу область та зобов'язання відповідача не пізніше місяця з дня набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати цю інформацію шляхом зачитання в продакшн студії ТзОВ "Телерадіокомпанії "РАІ" тексту відповідного змісту. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. За правилами ч. 1 і п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. На вимогу ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно ч.2 ст.30 ЗУ «Про інформацію», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У ч. 1 ст.31 даного Закону зазначено, що у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. [PERSON] зазначив у позові, що внаслідок розповсюдження відповідачем відносно нього недостовірної інформації, яка була оприлюднена, дискредитовано його ділову репутацію як людини, як судді, що змусило його виправдовуватися перед людьми, керівництвом, трудовим колективом, через що він сильно переживав та нервував, втратив спокій та сон, погано себе почував як морально, так і фізично, був госпіталізований з гіпертонічним кризисом та перебував на стаціонарному лікуванні з 09.03.2016 р. по 25.03.2016 р. у Івано-Франківському обласному кардіологічному диспансері (а.с. 90). Так, у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та із чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, абзац 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Моральну шкоду [PERSON] оцінив у розмірі 100 тисяч грн., виходячи з тих обставини за яких на його думку було здійснено розповсюдження недостовірної інформації, та обсягу страждань які він отримав. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У звязку із частковим задоволенням позовних вимог про визнання недостовірною поширеної щодо позивача інформації, суд визнає обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер, ступінь і тривалість моральних страждань та переживань позивача, негативні наслідки, які настали для нього в результаті дій відповідача, час який необхідний позивачу для відновлення попереднього стану, особу позивача, який являється суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області, а також характер інформації , сферу та спосіб її розповсюдження. Тому, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, встановлених обставин у справі, суд вважає, що з відповідача на користь позивача, на відшкодування моральної шкоди, слід стягнути 1378 грн., що дорівнює законодавчо встановленому станом на березень 2016 року розміру однієї мінімальної заробітної плати. У відповідності до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по справі у разі задоволення позову частково, підлягають до стягнення із відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 ЗУ "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме: позовної заяви немайнового характеру стягується судовий збір в розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, а за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до п.36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Оскільки, позовна заява містить майнову вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме в розмірі 20,55 грн. (1378 грн. : 100000 грн. = 1,37 %; 1500,00 грн. х 1,37 % = 20,55 грн.). З вимог немайнового характеру, які були задоволені частково, слід стягнути з відповідача на користь позивача 275,60 грн. (551,20 : 2), а всього слід стягнути з відповідача на користь позивача 296,15 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial