Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд із позовною заявою в якій просить стягнути із відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 30.05.2013 № б/н у розмірі 113793,31 грн та судові витрати у розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі кредитного договору відповідачу надано кредит у розмірі 16000,00 грн у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом від суми залишку заборгованості за кредитом. Відповідачем умови кредитного договору не виконувались, внаслідок чого станом на 12.07.2018 утворилась заборгованість у спірному розмірі, яку позивач просить стягнути. Разом із тим, просить стягнути з відповідачки понесені судові витрати. Відповідачем подано відзив на позов, який містить заперечення на нього. Наводить аргументи, щодо пропуску строку позовної давності, адже договору про збільшення строку між сторонами не укладалось, анкета-заява не містить жодних положень із цього питання, а тому необхідно застосувати загальну позовну давність строком три роки, з останнього дня погашення кредитної заборгованості з 27.05.2015 та строк закінчився 27.05.2018, однак позивач звернувся до суду лише у жовтні 2018 року, тобто з пропуском встановленого строку. Щодо стягнення пені то до такої вимоги застосовується спеціальна позовна давність в один рік до дня пред`явлення позову. Розмір тарифів щодо пені є несправедливим та непропорційно великим за розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту. Усі ці обставини є підставою для відмови у позові повністю. Разом із тим, просить здійснити розподіл судових витрат понесених на професійну правничу допомогу. 28 березня 2019 року представником відповідача подано до суду зустрічну позовну заяву у якій просить визнати недійсним кредитний договір № б/н від 30 травня 2013 року, оформлений згідно з підписаної [PERSON] з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» анкети-заяви № б/н від 30.05.2013 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що [PERSON] не зверталась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із проханням про видачу кредиту, а лише з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим заповнив анкету-заяву. Кредитний ліміт у розмірі 16000,00 грн встановлено самовільно, хоч було повідомлено про місячний дохід у розмірі 2000,00 грн. вимоги анкети-заяви написано дрібним, нечитабельним шрифтом. Не надано пам`ятку клієнта, умови та тарифи, які у сукупності із анкетою-заявою свідчили б про укладення договору у належний формі. Окрім анкети-заяви не підписувала жодного документа, який би був частиною кредитного договору. У анкеті-заяві сума кредиту не вказана, що свідчить про відсутність наміру на отримання кредиту. Не повідомлено про всі істотні умови кредитного договору. Розмір встановленого тарифу пені є несправедливим та непропорційно великим, що суперечить ЗУ «Про захист прав споживачів». Вважає, що розмір пені необхідно обчислювати від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяло у період, за який сплачується пеня. Між сторонами не було укладено письмового договору. Разом із тим, покликається, що [PERSON] письмово не було повідомлено про інформацію щодо умов кредиту, що свідчить про ведення останньої в оману. У відповідності до ст. ст. 207, 216, 230 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» позов задовольнити. Подано клопотання про вирішення питання про розподіл судових витрат понесених у зв`язку із розглядом справи. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому викладено заперечення. Стверджує, що зобов`язання повинні виконуватись сторонами належним чином. Кредитний договір укладено між сторонами шляхом підписання договору приєднання, що підтверджено підписанням анкети-заяви відповідної до якої [PERSON] ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Умови кредитного договору викладено у кількох документах: Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах та анкеті-заяві, а відтак між сторонами погоджено усі істотні умови кредитування, що у сукупності складають договір про надання банківських послуг. Картковим рахунком [PERSON] користувалась, що підтверджено рухом коштів та сплатою заборгованості за кредитним договором. Банком надано докази укладення кредитного договору, видано платіжну картку та відкрито картковий рахунок. Умови та розмір сплати пені за несвоєчасну сплату боргу за кредитного договором погоджено між сторонами. Таким чином, учасниками кредитного договору погоджено усі умови договору, а відтак порушень ЗУ «Про захист прав споживачів» не доведено стороною позивача. Просить у зустрічному позові відмовити та задовольнити первісний позов повністю. Разом із тим, подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом, адже про порушення свого права [PERSON] дізналась 30.05.2013, тобто при укладенні договору, а звернулась до суду за захистом свого порушеного права лише у 2019 році, тобто з пропуском загального строку позовної давності у три роки. 08 листопада 2018 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова позовну заяву передано на розгляд до Сихівського районного суду м. Львова для розгляду за територіальною підсудністю, яка отримана останнім 24.01.2019. 12 лютого 2019 року ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Призначено підготовче провадження у якому засідання відкладалось неодноразово з поважних причин. 06 листопада 2019 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження. 26 лютого 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом заперечила проти такого з підстав викладених у заявив по суті. Разом із тим, просить задовольнити зустрічний позов з підстав викладених у заяві по суті. У судове засідання представник позивача за первісним позовом не з`явився. Подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Суд, з урахуванням думки представника відповідача за первісним позов, вважає за можливе провести засідання у відсутності осіб, що не з`явились. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 30 травня 2013 року [PERSON] , звернувся з письмовою анкетою-заявою (б/н) до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якої висловила бажання оформити за своє ім`я кредитний ліміт за кредитною карткою «Універсальна/Gold» із наданням кредиту в вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У заяві відповідач висловив згоду з тим, що заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Таким чином, твердження сторони відповідача про те, що кредит їй не надавався, є безпідставними. Відтак, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 (кредит) глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, кредитодавець взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором виконав та надав грошові кошти відповідачу у вигляді кредитного ліміту на кредитну картку. Тобто виконав зі своєї сторони умови договору, у відповідності до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України. Щодо виконання зобов`язань за кредитним договором із сторони відповідача, то остання ухиляється від їх виконання. Так, відповідно до розрахунку поданого позивачем щодо заборгованості відповідача, остання становить на 12.07.2018 становить у розмірі 152752,29 грн, однак просить стягнути заборгованість у сумі 113793,31 грн з яких: 14342,86 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3079,81 грн - нараховані проценти за користування кредитом, 96370,64 грн - нарахована пеня за період з 30.05.2013 по 01.03.2018. Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано, такий не оскаржувався, а відтак є чинним, а тому приймається судом до уваги. Щодо частини позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відсотки за користування кредитом та пеню за порушення умов договору, суд прийшов наступного. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Разом із тим, обґрунтовуючи право вимоги, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за спірним договором, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року винесеній по справі № 342/180/17. Відповідно вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які не визнаються відповідачем та не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Враховуючи наведене вище, суд прийшов висновку, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань в строки передбачені договором кредиту належним чином не виконав, а тому суд приходить переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором кредиту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та становлять всього у розмірі 14342,86 грн. У іншій частині позову про стягнення відсотків та пені необхідно відмовити за недоведеність такої частини позовної вимоги. Щодо заяви сторони відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд прийшов наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, та також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому суд приходить висновку, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суду, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а тому трирічний строк позовної давності не може бути застосований до даних правовідносин, а відтак заявлена заява сторони відповідача не підлягає до задоволення. Таким чином, порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення первісного позову частково. Щодо зустрічної позовної заяви про визнання спірного кредитного договору недійсним, суд прийшов наступного. Суд повторюється, 30 травня 2013 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У даній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді /Том 1, арк. спр. 12/. Суд установив, позивачка за зустрічним позовом (далі - позивач) активно користувалась кредитною банківською карткою «Універсальна/Gold», що підтверджено випискою по кредитній банківській картці /Том 1, арк спр. 248-250/. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що позивач звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг ПриватБанку, засвідчила свою згоду з запропонованими банком умовами, тому, суд приходить висновку, що під час укладення оспорюваного кредитного договору сторони дотрималися усіх вимог, спірний договір був укладений належним чином у встановленій письмовій формі кредитний договір, який виконувався сторонами. Суд вважає безпідставними посилання позивача на недотримання сторонами письмової форми правочину, а також на те, що її не було ознайомлено із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, оскільки у самій заяві про укладення кредитного договору позивач поставила свій підпис, чим підтвердила, що вона ознайомлена із відповідними правилами та умовами, а також тарифами, чим дала згоду на відповідні умови договору, тобто сторонами договору було дотримано передбачені ст. 207 ЦК України вимоги щодо письмової форми правочину. Звертаючись до суду з позовом, позивач вважає, що наявні правові підстави для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень статті 203 ЦК України (недотримання письмової форми правочину) та положень статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином, у випадку доведення порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, споживач може визнати несправедливими умови договору, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За змістом кредитного договору, укладеного між сторонами, який позивачка власноручно підписала, особисто підтвердила факт надання їй повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», про які зазначено в ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та в п.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, що спростовує її доводи з цього приводу, як і про складність читання та розуміння договору також. Таким чином, своїм підписом споживач підтвердив факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», про місцезнаходження останнього; умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, та періодичність платежів тощо. Отже, доводи позивача щодо несправедливості умов кредитного договору, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Також, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.203 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч.3 ст.12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Суд встановив, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним та відповідало їх внутрішній волі; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту. Умовами договору визначено права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність сторін за порушення зобов`язань за договором та інші умови. Разом із тим, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому частково виконувала його умови, а факт необізнаності щодо умов кредитного договору та переконання у їхній несправедливості виникли у позивача вже після ознайомлення із випискою по кредитній банківській картці «Універсальна» і наявністю по ній заборгованості. Твердження позивача про введення її в оману при укладені кредитного договору, як на підставу недійсності правочину, суд зазначає. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У пункті 20 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. У пункті 21 цієї постанови Верховний Суд України роз`яснив, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. На підтвердження факту введення [PERSON] в оману при укладенні спірного кредитного договору та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та/або застосування до неї психічного тиску, позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу у відповідності до ст. ст. 76-81 ЦПК України, а тому суд прийшов висновку про відсутність підстав правових підстав для визнання спірного договору недійсною. Таким чином, позивач не довела підстав передбачених ст. ст. 203, 230 ЦК України для визнання недійсним кредитного договору від 30.05.2013 № б/н. Разом із тим, суд критично оцінює наведені інші аргументи сторони позивача на обґрунтування позовних вимог, адже такі жодними належними доказами не підтверджено у відповідності до ст. ст. 76-79 ЦПК України. Щодо заяви відповідач АТ КБ "ПриватБанк" про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові, суд прийшов наступного. Так, підпис позивача в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 30.05.2013, де є відмітка про інформованість її щодо змісту Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифами банку, дає підстави суду вважати, що саме у момент підписання такої зави, а саме 30.05.2013 позивач дізналась про порушення своїх прав та законних інтересів, відповідно саме з цього моменту слід обчислювати строк позовної давності у термін три роки. Відповідно до ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 ЦК України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Сторонам, зокрема позивачу та її представнику надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України - позивач повинна була довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, зазначені нею обставини. Позивач та її представник за зустрічним позовом не надали доказів тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, а аргументи наведені ними щодо підстав задоволення позову є явно необґрунтовані. Суд не встановив порушення, невизнання та оспорювання прав позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду. Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову. В судовому засіданні встановлено, що позовні вимоги позивача і саме подання зустрічного позову є очевидно безпідставними, що суд розцінює як зловживання процесуальними правами з боку позивача за зустрічним позовом. Суд вважає, що подання позову про визнання кредитного договору недійсним спрямоване на ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов висновку, що у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити за необґрунтованістю. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір у сумі 1762,00 грн, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у сумі 222,01 грн.

Outcome: partial