Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення позики. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 12 червня 2019 року [PERSON] отримав у нього позику в сумі 15000 доларів США зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі 5% від суми позики за кожен місяць користування позикою на строк до 01 вересня 2019 року. На підтвердження договору позики відповідач надав позивачу розписку від 12.06.2019р. У відповідності до розрахунку відсотків за користування позикою за шість місяців сума відсотків складає 15000 дол. США х 5% = 750 дол. США х 5 х 6 = 22500 дол. США Всього ціна позову складається з суми позики 15000 доларів США + відсотки в сумі 22500 доларів США = 37500 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на день подання позову складає (23,56 грн. за 1 долар США) 883500 грн. Ч.1 ст.1049 ЦК передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Вимоги статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач свої зобов?язання у встановлений строк та по теперішній час не виконав, позику не повернув. Попередній розрахунок судових витрат складається з судового збору та юридичних послуг за підготовку позову до розгляду в сумі 3000 грн., також позивач понесе судові витрати - адвокатські витрати в сумі 1000 грн. за кожне судове засідання, про що буде подано відповідний розрахунок. За вказаних обставин позивач звернувся до суду з позовною заявою та просив стягнути з [PERSON] на його користь позику в сумі 15000 доларів США, що еквівалентно 353400 грн. та 22500 доларів США як відсотки за користування позикою, що еквівалентно 530100 грн., всього 883500 грн., а також судові витрати. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 04.02.2020р. позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У судове засіданні позивач [PERSON] не з`явився. При цьому до суду подав заяву, в якій він позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити та розглядати справу за його відсутності. Заяви про збільшення чи зменшення позовних вимог не подавав. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився по невідомих суду причинах, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи поштове повідомлення. Відзив на позовну заяву, клопотання та заперечення до суду не подавав. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно частин 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ч.1 ст.19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Що стосується договору позики (розписки) та наслідки порушення його умов. Розписка - це документ, який підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, документів тощо від установи чи приватної особи, при написанні якої варто виокремити основні реквізити, які обов`язково потрібно зазначати: дата складання; місце складання; прізвище ім`я та по батькові позичальника, його паспортні дані та місце проживання (та фактичного проживання), ID код; прізвище ім`я та по батькові позикодавця, його місце проживання і паспортні дані; боргова сума (точна сума і валюта) (варто визначити, як цифрами так і прописом); конкретну дату, коли борг повинен бути повернутий; підписи сторін; прізвище ім`я та по батькові свідків (щонайменше 2-х) їх паспортні дані та місце проживання (та фактичного проживання), підписи. У законодавстві поняття розписки знайшло своє відображення в положенні ст.1046 ЦК України, яким визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Це свідчить про те, що письмова форма договору позики у формі боргової розписки з огляду на її реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно розписки від 12 вересня 2019 року, вбачається, що « [PERSON] , проживаю за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , вид. 29.02.2000р. Жашківським РВ УМВС, одержав у борг 15000 США (п?ятнадцять тисяч доларів) 12.06.2019р. від [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий місто WOLFSBURG, 21.11.2018р. Зобов?язуюсь повернути гроші вчасно до 01.09.2019р. За користування коштами зобов?язуюся сплатити [PERSON] відсотки з розрахунку 5% від суми на кожен місяць користування коштами». Розписка містить дату 12.06.2019р. та підпис [PERSON] . Отже, розписка укладена у письмовій формі і її зміст відповідає вимогам договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, передбачених ст.1046 ЦПК України, а саме: «Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.» та вчинення правочину у письмовій формі, що передбачено ч.2 ст.207 ЦПК України, а саме: «Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)». До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15, від 18 жовтня 2017 року № 6-1662цс17, від 13 грудня 2017 року № 6-996цс17. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач [PERSON] свої зобов?язання згідно розписки від 12 червня 2019 року не виконав, а тому повинен повернути позичальнику, тобто позивачу у справі [PERSON] прострочену позику в сумі 15000 доларів США та відсотки з розрахунку 5% від суми за кожен місяць користування коштами, як передбачено договором позики. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У позовній заяві [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на його користь позику в сумі 15000 доларів США, що еквівалентно 353400 грн. та 22500 доларів США як відсотки за користування позикою, що еквівалентно 530100 грн., всього 883500 грн., враховуючи при цьому офіційний курс Національного банку України на день подання позову станом на 18.12.2019р. - 23,56 грн. за 1 долар США. Розмір відсотків за користування позикою за шість місяців позивач рахував, виходячи з наступного: 15000 дол. США х 5% = 750 дол. США х 5 х 6 = 22500 дол. США. Наведений розрахунок відсотків не є зрозумілим для суду, а нараховані відсотки є завищеними. Виходячи зі змісту розписки суд вважає, що розрахунок відсотків за користування позикою за період з 12 червня 2019 року (момент виникнення грошового зобов?язання) до 12 грудня 2019 року (момент звернення до суду), тобто шість місяців повинен обчислюватися наступним чином: 15000 дол. США х 5% = 750 дол. США х 6 = 4500 дол. США. Отже,сума відсотків за користування позиченими коштами за період з 12 червня 2019 року по 12 грудня 2019 року становить 4500 доларів США, а не 22500 дол. США як вказано у розрахунку позивача. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню сума простроченої заборгованості згідно договору позики від 12.06.2019р. в розмірі 15000 доларів США та сума відсотків в розмірі 4500 доларів США, що разом складає 19500 доларів США та еквівалентно 459420 гривень. З приводу повернення валютної позики саме в іноземній валюті у валюті 16.01.2019р. Велика Палата Верховного Суду, постановою у справі №373/2054/16-ц, роз?яснила наступне. Згідно положень Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України). Разом з тим, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Підсумовуючи аналіз положень наведених законів, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутня заборона на укладення між фізичними особами цивільних правочинів, які виконуються на території України, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. За таких умов, суд має право виносити рішення про стягнення з позичальника грошової суми в іноземній валюті. Як передбачено ч.3 ст.12 ЦПК України та ч.ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч.ч.1,2,3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши вищевикладені обставини та оцінивши у сукупності наявні у справі письмові докази, враховуючи норми чинного законодавства та практику Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про часткове позовних вимог та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму позики у розмірі 15000 доларів США та відсотки за користування позиченими відсотків в розмірі 4500 доларів США, що разом складає 19500 доларів США, що еквівалентно 459420 гривень. У відповідності до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем [PERSON] був сплачений судовий збір в сумі 8836 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приватбанк» №0.0.1554110483.1 від 16.02.2019р. Оскільки позовні вимоги задоволено частково з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 4594 грн. 00 коп. Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У відповідності до п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Оскільки позивачем не надано доказів щодо понесення ним витрат за правничу допомогу, суд вважає за необхідне відмовити в частині стягнення судових витрат за правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: partial