Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування. В обґрунтування своїх вимог вказала, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], смерть якого було зареєстровано Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області, про що в Книзі актів про смерть зроблено в запис за №36. Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. За життя чоловік позивача заповіту не склав, тому право на спадкування здійснюється за законом. Спадщину після смерті чоловіка прийняла шляхом вступу в управління та володіння належним йому майном. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину, немає. При зверненні позивача до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з неподанням документу необхідного для вчинення нотаріальної дії, посилаючись на ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», а саме відсутністю необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, зокрема, відсутня державна реєстрація прав на нерухомість. Бажаючи оформити своє право власності на спадкове майно, позивач звернулася з відповідним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали повністю в тому ж обсязі і з тих же підстав, просив задовольнити вимоги позивача, оскільки спадкодавець [PERSON] за життя на законних підставах набув права власності на житловий будинок, це його право ніким не заперечене, не оскаржене, не скасоване. Представник відповідача Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про визнання позову та про слухання справи без його участі. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] в с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області помер [PERSON], про що 06.11.1996 року Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області зроблено відповідний актовий запис за №36, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] був чоловіком позивачки [PERSON], що підтверджується, свідоцтвом про шлюб виданого повторно 09.12.2016 року серія [NUMBER] та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00017975173. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є дітьми померлого [PERSON] та позивачки [PERSON]., що підтверджується свідоцтвами про народження, свідоцтвами про одруження. /а.с. 10-15/. Так як спадщина відкрилася до 01.07.2003 року (за шість місяців до ступу в дію ЦК України), то застосуванню підлягають норми ЦК УРСР. За життя [PERSON] заповіт не склав, що підтверджується копією спадкової справи №134/00 після смерті [PERSON], яка була витребувана судом з Державного нотаріального архіву Миколаївської області. Тому відповідно до ст. 529 ЦК УРСР в першу чергу право на спадкування за законом набула дружина померлого - [PERSON] та діти померлого - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно довідки Виконавчого комітету Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області №1264 від 01.12.2016 року, померлий [PERSON] був зареєстрований і проживав за адресою [ADDRESS] з 1979 по [INFO], за цією адресою зареєстрована з 08.07.1977р. і проживає по даний час дружина [PERSON] Як вбачається зі спадкової справи №134/00 після смерті [PERSON], позивачка [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка, інших заяв про прийняття спадщини подано не було. 11.04.2000 року державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори було видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) після смерті її чоловіка [PERSON]. Отже факт прийняття спадщини підтверджується вищезазначеною спадковою справою. Факт зміни ім'я [PERSON] на [PERSON] підтверджується інформацією з Веселинівського РС УДМС України в Миколаївській області. Постановою від 23.02.2017 року державний нотаріус Веселинівської державної нотаріальної контори Миколаївської області відмовила у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва на право власності на житловий будинок розташований [ADDRESS],посилаючись на той факт, що відсутня державна реєстрація прав на нерухомість. Таким чином, в позасудовому порядку позивач з незалежних від неї причин позбавлена можливості оформити своє право власності на успадковане майно. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 вересня 1993 року, укладеного між [PERSON], уповноваженим від правління колгоспу ім. Калініна, та [PERSON], останній купив дім з надвірними спорудами в колгоспі ім. Калініна, який знаходиться в с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області. Вказаний договір купівлі-продажу житлового будинку був посвідчений Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за №106. Статтями 3 та 14 Закону України «Про державний нотаріат» від 25.12.1974 року (втратив чинність 01.01.1994 року) передбачалося, що у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, зокрема посвідчують угоди (договори, довіреності та ін.). Судом було витребувана з Веселинівської філії ММБТІ інвентаризаційну справу на домоволодіння за адресою [ADDRESS], та встановлено, що в матеріалах інвентаризаційної справи наявний договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку. Відповідно до довідки Веселинівської філії ММБТІ №177 від 12.09.2016 року, власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 16.09.1993р., самочинне будівництво відсутнє, власник незареєстрований. Відповідно до абз.8 п. 3.1 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за №6 «Про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування», Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Згідно п. 7 Розділу ІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року (далі - Інструкція), Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. Відповідно до Додатку 1 пунктів 19 та 20 Інструкції, правовстановлюючим документом, на підставі якого провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР є: Пункт 19. Договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь), а також договори про відчуження будинків (домоволодінь) на умовах довічного користування, посвідчені місцевими Радами депутатів трудящих в межах їх компетенції; Пункт 20. Договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь) в сільській місцевості, посвідчені сільськими Радами до видання постанови Ради Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 року "Про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів про відчуження будівель у сільських місцевостях" Також в абз.22-27 п. 3.1 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за №6 «Про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, Рішенням №31 від 27.05.1999 року громадянину [PERSON] було надана земельна ділянка розміром 0, 25 га, для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS]. Рішенням Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 27.03.2017 року №04, було офіційно присвоєно порядковий номер [ADDRESS] житловому будинку [PERSON] по [ADDRESS]. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи з наведеного, померлому [PERSON] належав на праві власності житловий будинок адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту порушеного права чи інтересу може бути визнання права. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визначається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю (ст. 529 ЦК УРСР). Отже, вищезазначені обставини перешкоджають позивачу оформити право на спадщину в позасудовому порядку, а визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов до переконання про задоволення позову. На підставі викладено,

Outcome: approved