Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю. В обгрунтування позову зазначено, що з відповідачем, [PERSON], вони познайомились на день святкування [PERSON] за Старим Християнським календарем, тобто 13 - 14 січня 2000 року. Після знайомства вони продовжили спілкування так як зрозуміли, що мають спільні інтереси та симпатизують одне одному. Через деякий час зрозумівши, що їх відносини тільки поліпшуються та кожен із них бажає створити спільну сім'ю вони розпочали спільно проживати за адресою проживання батьків позивачки в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області, стали вести спільне господарство, мали спільний бюджет, тобто вони фактично створили сім'ю, але шлюб не зареєстрували належним чином. Точної дати, з якої вони розпочали проживання однією сім'єю позивачка не пам'ятає, але достеменно стверджує, що сімейні відносини вони почали підтримувати з січня місяця 2000 року, тобто саме таку дату вважає можливою початком їх спільного проживання однією сім'єю. До знайомства із відповідачем, позивачка перебувала в шлюбі та за рішенням суду з 1999 року її первинний шлюб було розірвано, але актовий запис про розірвання шлюбу було складено 28.03.2000 року, тобто і з цієї дати, вважає, вони з відповідачем розпочали проживати однією сім'єю. Позивачка зазначає, що вони, з відповідачем створили спільний бюджет до якого залучали спільні кошти та мріяли про придбання житла для спільного проживання окремо від батьків. На той час кожен із них працював та отримувані за місцем роботи кошти вони накопичували, а власні потреби та харчування в основному отримували від матері позивачки, в якої проживати, та дещо від батьків відповідача. Попутно вони підшукували садибу, що відповідала б їх спільним уподобанням та невдовзі таке житло знайшли і домовились із його власником про відчуження на свою користь. 12.06.2000 року ними спільно, за спільні кошти, було придбано домоволодіння № 130 по вул. Першотравнева в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Доказом придбання такого домоволодіння є договір купівлі-продажу укладений 12.06.2000 року на промисловій товарній біржі за № 6/5 -НДПП та зареєстрований 21.06.2000 року за реєстраційним номером 9-144 в Павлоградському міжрайонному бюро технічної інвентаризації. Крім того позивачка зазначила, що відразу після придбання вищенаведеного домоволодіння вони розпочали проводити в ньому ремонтні роботи, провели повну його реконструкцію, після чого разом перебрались до нього для постійного проживання і саме з того часу постійно проживають в такому будинку разом із дітьми. 04.07.2002 року у сторін народилась донька [PERSON], яку відповідач визнав своєю дитиною про що особисто подав заяву до органу місцевого самоврядування, які внесли відповідний запис про його батьківство до актового запису про народження дитини, але їх донька 26.07.2008 року померла. Визнання відповідачем батьківства є одним із доказів, того що в цей період вони проживали однією сім'єю. 20.12.2003 року сторони уклали належним чином шлюб який було зареєстровано виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області за актовим записом № 35. 26.10.2010 року між позивачкою та відповідачем було розірвано шлюб за рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області, але вони продовжили спільне проживання, продовжують підтримувати шлюбні відносини до цього часу. Вже після розірвання шлюбу у них народився син [PERSON], 13.07.2011 року, і відповідач визнав його своїм сином та відповідно подав особисто заяву про визнання батьківства до органу місцевого самоврядування. Після розірвання шлюбу сторони продовжили спільно проживати в домоволодінні № 130 по вул. Першотравнева в с. Миколаївці Петропавлівського району Дніпропетровської області. В домоволодінні зареєстровані за місцем проживання та фактично проживають діти: спільний малолітній син [PERSON], [INFO] та повнолітній син позивачки від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. Весь час, починаючи з 12.06.2000 року та до цього часу, позивачка вважала садибу, в якій вони разом із відповідачем та дітьми спільно проживають, зареєстровані такою, що належить їм обом на праві спільної сумісної власності. Але останнім часом відповідач заявляє їй , що садиба належить йому особисто та що вона не має ніяких прав на домоволодіння, що він будь-якого дня зможе її із дітьми виставити на двір, без надання ним житла. Позивачка вважає необхідним довести в судовому порядку своє право на частину в такому майні. Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13 січня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в період з 28.03.2000 року по 20.12.2003 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Повернуто звіт про оцінку майна, житлового будинку за адресою Дніпропетровська обл. Петропавлівський р-н с. Миколаївка вул. Першотравнева буд.130 від 11.12.2015 року позивачу, [PERSON] після набрання рішенням чинності. Стягнуто з [PERSON] [INFO] пасп. АЕ №537124 вид. 04.03.1997 року Петропавлівським РВ УМВС України в Дніпропетровській обл. прож. за адресою [INFO] судові витрати по справі у сумі 243 грн.60 коп. на користь [PERSON]. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення змінити в частині відмови у задоволенні вимог про визнання майна (садиби) спільною сумісною власністю та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині у повному обсязі. Частиною 3 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке є обов'язковою підставою для скасування рішення. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Між тим, постановляючи рішення, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального права. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.06.2000 року, відповідач, [PERSON] придбав домоволодіння за адресою по вул. Першотравнева № 130 в с. Миколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської області у [PERSON] Реєстраційним посвідченням за записом №9-144 від 21.06.2000 року в реєстраційній книзі, підтверджується, що за відповідачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на цілий житловий будинок за адресою: вул. Першотравнева № 130 в с.Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області. Технічним паспортом на зазначений житловий будинок підтверджується, що попереднім власником будинку була [PERSON] а наступним власником відповідач. Відповідно до експертного висновку ринкова вартість житлового будинку складає 24861 грн.00 коп. Свідоцтвом про смерть 1-КИ №247318 виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району підтверджується, що батько позивачки [PERSON] помер 02.04.1999 року . Свідоцтвом про народження 1-КИ №250481 виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району підтверджується, що [PERSON] має сина від першого шлюбу [PERSON] який народився 14.07.1994 року і проживає спільно з позивачем та відповідачем. Свідоцтвом про народження 1-КИ №174735 виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], яка народилась 04.07.2002 року. Свідоцтвом про одруження 1-КИ №202636 виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 20.12.2003 року. Свідоцтвом про смерть 1-КИ №224226 виданим виконкомом Миколаївської сільської ради Петропавлівського району підтверджується, що спільна дочка позвачки та відповідача [PERSON] померла 26.07.2008 року . Копією трудової книжки БТ-ІІ №5566236 на ім'я [PERSON] підтверджується, що позивачка з 20.09.1993 року до 31.07.2006 рік працювала у ДВАТ "Першотравенський ремонтно-механічний завод". Судом встановлено, сторони познайомились у січні 2000 року і лише з 28.03.2000 року попередній шлюб позивачки з [PERSON] було розірвано. Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що факт проживання однією сім'єю [PERSON]Б та [PERSON] в судовому засіданні є доведеним вивченими матеріалами справи та свідченнями заслуханих в судовому засіданні свідків, окрім того, на думку суду, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що сторони станом з 28.03.2000 року до реєстрації шлюбу, а саме 20.12.2003 року, дійсно не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, проживали спільно,однією сім'єю. Однак апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду, оскільки цей факт юридичного значення не має, виходячи з наступного. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку. Відповідно до вимог ч.1 ст.259 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, установлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Як убачається зі змісту поданої [PERSON] позовної заяви, його метою було встановлення факту проживання її та [PERSON] однією сімєю та визнання за нею права на частину майна, придбане за період з 28.03.2000 року по день реєстрації шлюбу 20.12.2003 року. Такі правовідносини врегульовані ст.74 СК України, яка діє з 1 січня 2004 року. Згідно до ч.1 ст.58 Конституції України, норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Таким чином, факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу має юридичне значення лише з 1 січня 2004 року, а до 1 січня 2004 року законодавець не передбачав можливість встановлення такого факту. Правила ст.ст.22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які жили однією сімєю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються згідно до п.1 ст.17 Закону України „Про власність, про що суд першої інстанції зазначав у своєму рішенні. В розумінні ст. 22 КпШС України в редакції 1969 року спільним майном подружжя визнається те майно, яке нажите під час шлюбу. Крім того, нормами Кодексу про шлюб та сімю України не передбачено можливість визнання набутого майна спільною сумісною власністю з підстав визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу. Враховуючи, що в період з 28.03.2000 року по 2012.2003 року діяли КпШС України та Закон України «Про власність», сам лише факт проживання однією сімєю в період з 28.03.2000 року по 20.12.2003 року не є підставою для визнання за [PERSON] права спільної сумісної власності на майно. Таким чином, оскільки встановлення факту проживання однією сімєю в період з 28.03.2000 року по 20.12.2003 року юридичного значення не має, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права. Окрім того, посилання позову на ті обставини, що визнання Відповідачем свого батьківство щодо спільної доньки сторін, є доказом проживання однією сімєю (факту батьківства) не може бути підставою для встановлення такого факту, оскільки для його підтвердження Позивачем не було надано будь-яких фактичних даних, які б вказували спільне проживання матері й батька дитини, ведення сторонами спільного господарства з 28.03.2000 року до народження останньої 04.07.2002 року, або спільне її виховання чи утримання у проміжок часу з 04.07.2002 року по 20.12.2003 року. Що стосується доводів апеляційної скарги, щодо наявності підстав для визнання за Позивачкою права спільної сумісної власності на частину домоволодіння, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"передбачені Законом "Про власність" положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про власність. майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім'ї і брали трудову участь у його придбанні. Стороною Позивача не надано суду доказів щодо розміру заробітної плати за цей період що передував даті придбання домоволодіння та наявності особистих грошових збережень, їх передачі відповідачу або збору відповідної суми для купівлі будинку. Крім того в судовому засіданні місцевого суду не знайшла свого підтвердження позиція позивачки щодо того, яким чином вони планували чи мріяли про придбання житла для спільного проживання окремо від батьків, що кожен із них працюючи та отримуючи за місцем роботи кошти накопичували спільно для зазначеної мети, зазначені твердження спростовуються показами [PERSON]І, яка підтвердила, що позивачка з матір'ю приходили лише пересвідчитись про узгодженість домовленості продажу будинку. Апеляційний суд погоджується з критичною оцінкою суду першої інстанції свідчень свідків про факт купівлі будинку [PERSON], як таких що отримані зі слів інших осіб. Враховуючи вищезазначене, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що стороною позивача не доведено безпосередній вклад особистих грошових коштів та їх розмір для купівлі спірного будинку. Свідченнями свідків [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що кошти на купівлю будинку були надані відчужувачу особисто [PERSON], тобто батьком відповідача, що стороною позивача не спростовано. Апеляційний суд також погоджується з висновком місцевого суду, про доведеність позивачем своєї участі у ремонтних роботах у придбаному будинку як особисто так і шляхом вкладу грошових коштів, допомоги, наданих її родичами в особі [PERSON] та її матері,без визначення розміру такої, але захист її порушеного в цьому випадку права на відшкодування її частки витрат, передбачено іншим правовим шляхом. Відповідно до ст.55 Закону "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що спірне нерухоме майно придбано за спільні кошти позивача та відповідача, тому підстави для задоволення позову в частині визнання права спільної сумісної власності відсутні, чим також спростовуються доводи апеляційної скарги щодо правмірності таких позовних вимог, та їх обґрунтованості. При цьому слід зазначити, що частина викладених в апеляційній скарзі доводів були предметом дослідження в суді першої інстанції, та повторюють доводи позовної заяви. Враховуючи викладене, та з врахуванням положень ст.303,309 ЦПК України колегія суддів виходить за межі доводів апеляційної скарги, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: partial