Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до КЗ ЛОР «Львівський історичний музей», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - директор КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» [PERSON] про скасування наказу про звільнення з роботи та виплату компенсації заробітної плати за час вимушеного прогулу, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. [PERSON] був прийнятий на роботу згідно наказу від 01.03.2002 року за № Н-54 на посаду молодшого наукового працівника. Наказом від 21.02.2007 року за № 36 його було звільнено на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Згідно даного наказу, позивача прийнято на роботу за сумісництвом, на посаду наукового співробітника з неповним робочим днем та оплатою пропорційно відпрацьваного часу - 0,25 посадового окладу наукового співробітника з 01.03.2002 року. На даній посаді він працював до 31.10.2017 року - дати його звільнення згідно наказу від 11.10.2017 року № 180-к/ тр у зв'язку з прийняттям працівника, який не є сумісником, та виплачено йому компенсацію на невикористану щорічну основну відпустку у кількості 60 календарних днів. Стверджує, що оскільки у «Особовій картці», заведеній на [PERSON] 27.02.2002 року не заповнений розділ «Відпустки» за період роботи за сумісництвом, то не має можливості встановити кількість днів використаної та невикористаної щорічної основної відпустки. Стверджує, що роботодавцем не в повному обсязі здійснено оплату при звільненні. Поряд з тим, вважає своє звільнення незаконним, оскільки на його думку, такої підстави для звільнення як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником, чинне законодавство не передбачає. У звязку із цим просить суд скасувати наказ Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей» від 11.10.2017 року за № 180-к/тр «Про звільнення [PERSON]», як незаконний; поновити [PERSON] на роботі за сумісництвом на посаді наукового співробітника, та виплатити компенсацію за вимушений прогул в розмірі середньомісячної заробітної плати - 3200,00 грн. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2017 року відкрито провадження у справі. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів наведених у позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Третя особа у судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, і на підставі частини 3\~ст.131 Цивільного процесуального кодексу України\~суд вважає, що вона не зявилася у судове засідання без поважних причин. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.\~ Судом встановлено, що [PERSON] працював у КЗ ЛОР "Львівський історичний музей" на посаді наукового співробітника за сумісництвом з 0,25 посадового окладу з 01 березня 2007 року. Наказом директора Р.[PERSON] №180-к/тр від 11 жовтня 2017 року (а.с.6) [PERSON], 31 жовтня 2017 року звільнено у звязку із прийняттям працівника, який не є сумісником. Декретом Кабінету Міністрів України "Про оплату праці" від 31 грудня 1992 року (далі - Декрет) було визначено економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах на умовах найму з підприємствами, установами, організаціями, а також з окремими громадянами, і спрямований на забезпечення залежності рівня оплати від результатів праці та запобігання інфляції, розмежовує сфери державного й договірного регулювання оплати праці. Згідно з ст. 6 Декрету керівник державного підприємства обирає форми і системи оплати праці, встановлює працівникам конкретні розміри тарифних ставок, відрядних розцінок, посадових окладів, премій, винагород, надбавок і доплат на умовах, передбачених колективним договором. Статтею 18 Декрету було врегульовано питання оплати праці за сумісництвом. Зокрема, згідно її змісту працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови найму на роботу за сумісництвом працівників державних підприємств визначаються актами законодавства України. На виконання вказаного в Декреті Кабінету Міністрів України "Про оплату праці" положення, Кабінет Міністрів України 03 квітня 1993 року прийняв постанову "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій" за № 245, про що прямо зазначено в преамбулі вказаного нормативно-правового акту. Пунктом 1 постанови встановлено, що робітники, спеціалісти і службовці державних підприємств/установ і організацій мають право працювати за сумісництвом, тобто виконувати, крім своєї основної іншу роботу на умовах трудового договору. На умовах сумісництва працівники можуть працювати на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина у вільний від основної роботи час. Пунктом 5 вказаної вище постанови доручено [PERSON] праці України разом з [PERSON] юстиції України та [PERSON] фінансів України розробити і затвердити положення про умови роботи за сумісництвом, передбачивши в ньому особливості застосування цієї постанови для окремих категорій працівників, а також визначити перелік робіт, що не вважаються сумісництвом. [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України та [PERSON] фінансів України було видано спільний наказ № 43 від 28 червня 1993 року, яким затверджено Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій (Далі Положення). Відповідно до пункту 1 Положення сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги (п.8 Положення). Зазначені вище нормативно правові акти поширюють свою дію не лише на державні підприємства, установи і організації, але й на комунальні, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про власність" (в редакції, яка була чинна на момент прийняття Положення від 28 червня 1993 року), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно з ч. 4 ст. 2 Закону України "Про власність" (в редакції, яка була чинна на момент прийняття Положення від 28 червня 1993 року), власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Подальшими нормами Закону України "Про власність" (в редакції, яка була чинна на момент прийняття Положення від 28 червня 1993 року) імперативно врегульовано форми власності, які діяли на момент прийняття зазначених вище нормативно-правових актів: суб'єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, громадяни інших радянських республік, іноземні громадяни та особи без громадянства (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про власність"); суб'єктами права колективної власності є трудові колективи державних підприємств, колективи орендарів, колективні підприємства, кооперативи, акціонерні товариства, господарські товариства, господарські об'єднання, професійні спілки, політичні партії та інші громадські об'єднання, релігійні та інші організації, що є юридичними особами (ч. 1 ст. 20 Закону України "Про власність"). Правовою нормою, яка встановлена статтею 31 Закону України "Про власність", передбачено, що до державної власності в Україні належать загальнодержавна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). Таким чином, станом на момент прийняття зазначеного вище Положення від 28 червня 1993 року, в Україні була встановлена лише державна власність, яка в залежності від суб'єкту поділялась на загальнодержавну власність і власність адміністративно-територіальних одиниць. З огляду на це, Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затверджене спільним наказом [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України, [PERSON] фінансів України за № 43 від 28 червня 1993 року, врегульовують питання роботи працівників на умовах сумісництва як на державних (комунальних) підприємствах, так і в державних (комунальних) установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів. Вказане вище підтверджується [PERSON] праці та соціальної політики України за вих. № 243/06/186-08 від 08 серпня 2008 року; [PERSON] соціальної політики України за вих. № 731/13/84-11 від 08 вересня 2011 року. Звільнення сумісників у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до\~статті 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях\~37\~і\~41\~цього\~Кодексу, підстави для припинення трудового договору. Робота за сумісництвом регламентується\~постановою Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій»\~та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України, [PERSON] фінансів України\~\~\~від 28 червня 1993 року № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом. Пунктом 8 цього положення передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Ці нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету. Статтею 43-1 КЗпП України\~передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом, передбаченим законодавством. Це підтверджується правовою позицією Верховного Суду висловленій у постанові від 23 квітня 2018\~року у справі №\~61-6529св18). Таким чином, покликання позивача на те, що чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення, як прийняття на роботу працівника, який не є сумісником є безпідставним. На думку суду, при звільненні позивача відповідно до\~статті 7 КЗпП України\~відповідачем дотримано вимоги чинного трудового законодавства, а тому відсутні підстави для поновлення його на роботі. Таким чином, КЗ ЛОР "Львівський історичний музей", як комунальний заклад, що фінансується з місцевого бюджету,

Outcome: dismissed