Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

У серпні 2014 року до Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області звернувся [PERSON] з зазначеним позовом, в якому вказував, що 30.12.2003р. він був прийнятий до відповідача на роботу контролером-охоронником, зауважень не мав. 14.05.14р. отримав повідомлення про звільнення з 14.07.14р. за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Звернувся до адміністрації та профкому з повідомленням про те, що у нього двоє неповнолітніх дітей, дружина працює у бюджетній організації, він страждає на діабет, має непогашені кредити, у деяких працівників: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] кращий матеріальний стан.Зазначав, що при його звільненні, відповідачем не були враховані вимоги ст. 42 КЗпП України та його безпідставно позбавили на 80% премії за травень, червень, липень 2014 року. Просив поновити його на роботі на тій самій посаді охоронця дільниці охорони. Стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з урахуванням недовиплати премії за травень, червень, липень 2014 року по день поновлення на роботі. В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та остаточно прохав суд поновити на роботі на посаді охоронця дільниці охорони ПАТ «Кременчуцька кондитерська фабрика «Рошен», стягнути з відповідача 12418грн. 40коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 5000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 800грн. витрат на правову допомогу та зобов*язати ПАТ «Кременчуцька кондитерська фабрика «Рошен» донарахувати та сплатити премію за травень, червень, липень 2014року. В судовому засіданні позивач та його представник збільшені позовні вимоги підтримали та прохали їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача з позовом не погодився, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, надав суду заперечення на позов, у яких вказував, що: Процедуру скорочення штату товариства за п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено у відповідності до вимог законодавства України. Власник має право вносити зміни в штатний розпис на свій розсуд. Згідно відповідних пунктів ч. 2 ст. 42 КЗпП України проголошено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага у залишенні на роботі надається: - сімейним, при наявності двох і більше утриманців; документи, що підтверджують наявність у позивача не двох, а двох і більше утриманців - позивачем товариству не надавались; у деяких працівників товариства теж є двоє дітей. - особам, у сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; але як вбачається з доданої позивачем до позову заяви від 24.06.14р. - у нього є працездатна дружина [PERSON], яка працює, як він зазначає у бюджетній сфері. Дружина відповідача не позбавлена можливості працювати та/або змінити роботу на іншу, при вирішенні питання про скорочення позивача, документи про непрацездатність дружини відповідачу не надавались. Верховний Суд України однією з ознак більш високої продуктивності праці визнає дисциплінованість працівника. Позивачем порушувались трудова та виробнича дисципліни, інструкція з охорони праці для працівників хорони. Відомості про те, що у сім'ях деяких охоронців нібито є члени сім'ї, які нібито отримують дохід від зайняття підприємницькою діяльністю у відповідача відсутні. Згідно ст. 42 КЗпП України, перевага у залишенні на роботі надається прямо зазначеним у переліку працівникам, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації (при відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці). [PERSON] не був рівним у кваліфікації і продуктивності праці; продуктивність праці його не була самою найвищою у порівнянні з іншими працівниками. Право на поновлення на роботі не тотожнє переважному праву на залишення на роботі, а передбачені ч. 2 ст. 42 КЗпП України підстави, що надають працівникові переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, за перелічених вище обставин, у нього були відсутні. Вимушений прогул позивача за таких обставин місця не мав. Позивачем не складено та не надано обґрунтованого розрахунку ціни позову у твердій грошовій сумі з зазначенням належних до виплати сум, періодів та т.ін. Премію було виплачено позивачу відповідно до чинного законодавства України. Зазначене підтверджується рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.07.09р. по справі № 2-731/2009р., яке набрало законно сили т.я. відповідно до частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь та сама особа (відповідач), щодо якої встановлено ці обставини. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав . Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Відповідно до положень ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторінсторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд зазначає, що відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або держави чи суспільні інтереси. Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобов'язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що його права порушені і вони можуть бути захищені у визначений ним спосіб. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права ,свободи та інтереси фізичних осіб,права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦПК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав -це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначається в ст. 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Як правило , власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 3,11,31 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов'язком суду ( стаття 4 ЦПК України ). Стаття 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 232 КЗпП України передбачено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: Безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб, митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службових осіб державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого та регіонального самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян, з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав. В судовому засіданні встановлено, що: 30.12.2003р. позивач був прийнятий до відповідача на роботу контролером-охоронником. Відповідно до наказу № 71 від 07.05.14р. "Про зміну штатного розкладу" відповідачем було внесено зміни у штатний розклад, у т.ч. виведено вакантні штатні одиниці, скорочено штатні одиниці та робочі місця. Відповідно до наказу № 124 - К від 08.05.14р. "Про скорочення штатів" відповідачем було скорочено деяких працівників дільниці охорони, у т.ч. і позивача, з яким він у той же день був ознайомлений. Питання звільнення працівників дільниці охорони у зв'язку з скороченням штату попередньо погоджувалось з профспілковим комітетом відповідача, що вбачається з протоколу № 9 від 24.06.14р. засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації відповідача, на якому був присутній позивач та розглядалась його письмова заява. Наказом № 207 - К від 14.07.14р. "Про звільнення з роботи" позивача було звільнено з 14.07.14р. з посади охоронника дільниці охорони, те саме підтверджується й записом у трудовій книжці позивача. З повідомлення від 14.05.14р. про майбутнє скорочення позивача з власноручно проставленими позивачем датою та підписом вбачається, що його було завчасно повідомлено у терміни встановлені законодавством. З повідомлення від 16.06.14р. вбачається, що позивачу пропонувались наявні на той час у товаристві інші вакансії, але від яких він відмовився нібито за станом здоров'я. Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету №9 від 24.06.2014року було прийнято рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] з роботи за п.1 ст.40КЗпП України, за скороченням штату. З виданої позивачу детальної довідки-роздруківки про розмір заробітної платні за останні шість місяців його роботи вбачається, що на його користь відповідачем здійснено відповідні виплати у т.ч. премії, вихідної допомоги, які не є меншими гарантованих державою мінімально встановлених розмірів заробітної платні за відповідні періоди. Зі згадуваної довідки також вбачається, що розмір премії у позивача завжди був у різних місяцях різним. З наказів відповідача № 63 від 30.04.14р. "Про затвердження розміру премії на травень 2014 року", № 92 від 02.06.14р. "Про затвердження розміру премії на червень 2014 року", № 112 від 01.07.14р. "Про затвердження розміру премії на липень 2014 року" вбачається, що позивачу у згадуваних місяцях було виплачено передбачені локальними актами відповідача та діючим у той час законодавством України розміри премій. Те саме вбачається з додатку № 5 до Колективного договору відповідача - Положення про преміювання працівників відповідача, протоколів № 5 від 30.05.14р., № 6 від 30.06.14р., № 7 від 31.07.14р. засідань фінансової комісії відповідача. З положення про визначення коефіцієнта ефективності праці працівників відповідача, переліку нормативних коефіцієнтів зниження для розрахунку КЕП (додаток 6 до Колективного договору відповідача), листів оцінки ефективності праці робочих відповідача за травень, червень, липень місяці 2014 року вбачається, що позивач не завжди ефективно працював. За загальним правилом, при відсутності різниці у продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України. Позивачем не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що у продуктивності своєї праці він був рівним, або, що продуктивність його праці була вищою у порівнянні з іншими подібними працівниками - охоронцями дільниці охорони на час вирішення питання про його скорочення, тим самим він не довів суду чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються його позовні вимоги про поновлення на роботі на тій самій посаді, наявність вимушеного прогулу та стягнення заробітної плати у зв'язку з цим. Як вбачається з матеріалів справи, передбачені ч. 2 ст. 42 КЗпП України підстави, що надають працівникові переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, на час вирішення питання про звільнення позивача у зв'язку зі скороченням, у нього були відсутні. Діючим законодавством України не передбачено обов'язку суб'єктів господарювання приватного права сплачувати усім працівникам однаковий щомісячний розмір заробітної платні та/або премії. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при вирішення спорів про виплату премій необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Відповідно до статті 97 КЗпП України премії встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі. Колективним договором на відповідні роки укладеним між трудовим колективом та адміністрацією відповідача затверджено як додаток до колективного договору " Положення про преміювання працівників товариства" (далі - Положення). Відповідно до приписів зазначеного Положення розмір премії у відсотках визначається щомісяця, не пізніше відповідного періоду до початку місяця, у залежності від фінансових можливостей підприємства і затверджується рішенням голови правління. Протоколами засідань фінансової комісії товариства були встановлені та відповідними наказами голови правління товариства були затверджені для усіх підрозділів, відділів, служб плановий розмір премії на оспорювані позивачем періоди - 20%. Премія, що нарахована на заробітну плату позивача, виплачена йому повністю у розмірі 100% від суми її нарахування відповідно до діючого законодавства та колективного договору. Те саме підтверджується й рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02.07.09р. по справі № 2-731/2009р. у розумінні вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Позивачем не було надано суду належних, допустимих та достовірних доказів протилежного, тим самим він не довів суду чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються його позовні вимоги в частині стягнення з відповідача незаконно утриманої премії. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність порушення трудових прав позивача, отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed