Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

15 січня 2018 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просять визнати за ними право власності на спадкову земельну ділянку, посилаючись на слідуючі обставини. 03 березня 2002 року в с. Нерушай Татарбунарського району Одеської області померла мати позивачів [PERSON]. 02 січня 2011 року в с. Нерушай Татарбунарського району Одеської області помер батько позивачів [PERSON], який за життя, а саме 26 листопада 2010 року вчинив заповіт, яким заповів [PERSON] та [PERSON] в рівних частках належну йому земельну ділянку площею 4,869 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Татарбунарського району Одеської області згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №002167, виданого Татарбунарською районною радою народних депутатів 12 травня 1999 року, яку позивачі вже прийняли у спадщину, та земельну ділянку площею 4,869 га, розташовану на території [PERSON] сільської ради Татарбунарського району Одеської області, яку батько позивачів фактично прийняв у спадщину згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАВ №536547 від 02 листопада 2002 року, але за життя не переоформив на своє ім'я після смерті своєї дружини [PERSON], де зазначено, що земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №002166, виданого згідно рішення 2 сесії ХХІІІ скликання Татарбунарської районної ради від 19 березня 1999 року за №02-ХХІІІ, акт зареєстровано в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №221 і виданий 12.05.1999 року. Позивачі своєчасно звернулися до державного нотаріуса Саратського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] з заявами про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті спадкодавця, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, останнім було відмовлено у звязку з тим, що вони не надали до нотаріальної контори правовстановлюючий документ, що посвідчує право власності померлого спадкодавця [PERSON] на зазначене майно, а саме на земельну ділянку, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №002166. Вказані обставини стали причиною звернення позивачів до суду з даним позовом про визнання за ними права власності на спадкову земельну ділянку. Представник позивачів адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги ( а.с.79). Представник [PERSON] сільської ради Татарбунарського району Одеської області [PERSON] направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними (а.с.26-27 ). Згідно з частиною 3 статті 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. З огляду на належне сповіщення позивачів та представника відповідача про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без їх участі. При цьому, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснюється. Дослідивши в сукупності надані сторонами докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Дослідженими судом копіями свідоцтв про народження серії ЯИ №467449 від 17.09.1957 року (а.с.9) та ІV-УР №1182905 від 06.04.1965 року (а.с.10), підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Як вбачається з свідоцтв про укладення шлюбу серії ІІ-ЖД №357111 від 17.11.1984 року та І-ЖД № 315442 від 21.11.1976 року (а.с.8), відповідно, 11.11.2011 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], якій після одруження присвоєно прізвище «Бондаренко», та 21.11.1976 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], якій після одруження присвоєно прізвище «Лозовщук». Згідно копії свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 249953 від 04.01.2011 року (а.с.11) [PERSON] помер 02 січня 2011 року; копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 287712 від 04.02.2002 року (а.с.12), [PERSON] померла 03 березня 2002 року. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частино першою ст. 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, як передбачено ст.1217 ЦК України. Частина перша статті 1223 ЦК України передбачає право на спадкування осіб, визначених у заповіті. Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року " Про судову практику у справах про спадкування "передбачено, що відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення ) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. 4.15 розділу 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року "видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, нотаріусом проводиться після подання до нотаріальної контори правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві". Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, між сторонами виникли спадкові правовідносини, які неможливо вирішити в позасудовому порядку Судом з достовірністю встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є спадкоємцями за заповітом після смерті їх батька [PERSON], однак отримати свідоцтво про право на спадщину в установленому законом порядку через нотаріальну контору вони не мають можливості через відсутність правовстановлюючого документу, а саме - Державного акту на право власності на землю на другу спадкову земельну ділянку, на імя їх батька [PERSON], який прийняв вказану нерухомість у спадщину після смерті своєї дружини [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАВ №536547 від 02 листопада 2002 року (а.с.13). Докази відмови нотаріуса у видачі позивачам свідоцтва про право на спадщину по заповіту(а.с.17-18) досліджені судом. Також встановлено, що інших спадкоємців до майна померлих [PERSON] та [PERSON] не виявлено, оскільки інформація з цього приводу у нотаріуса відсутня. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, при відсутності заперечень відповідача [PERSON] сільської ради Татарбунарського району (а.с.26-27), враховуючи, що спадкові земельні ділянки дійсно належали спадкодавцю [PERSON] та його дружині [PERSON], після смерті якої останній не переоформив за життя на своє ім'я правовстановлюючий документ, однак вважається таким, що прийняв спадщину в силу ч.3 ст.1268 ЦК України, позивачі не відмовилися від спадку в установлений законом строк, а, навпаки, прийняли спадщину, належно подавши до нотаріуса заяви (а.с.61,62), суд вважає, що за [PERSON] та [PERSON], як спадкоємцями за заповітом, повинно бути визнано на праві спільної часткової власності по 1/2 частині земельної ділянки площею 4,869 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Татарбунарського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №002167 виданого Татарбунарською районною радою народних депутатів 12 травня 1999 року на імя [PERSON], яку за життя успадкував батько позивачів [PERSON], який помер 02.01.2011 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАВ №536547 від 02 листопада 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №5675.

Outcome: approved