Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 3 грудня 1994 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у Вінницькому міському відділі РАГС, про що зроблено актовий запис № 2991. Від шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що за час сумісного життя у шлюбі ними було набуто наступне спільне майно: однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 34,60 кв.м. На даний час відповідач покинув сім'ю, жодної допомоги не надає та не приймає участі в їх житті. Враховуючи вищевикладене та враховуючи положення ст.ст. 60, 70, 71 СК України, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності; припинити за [PERSON] право особистої приватної власності на ? квартири, що розташована в [ADDRESS] та визнати за нею право власності на ? квартири, що розташована в [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити та залишити за позивачем судові витрати. Також не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 04.05.1995 року, виданого повторно Вінницьким міським відділом РАГС, судом встановлено, що 03.12.1994 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 2991. Після одруження [PERSON] прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 42). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками повнолітнього [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 12.10.1995 року (а.с. 5) та неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.09.2007 року (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житло [NUMBER] від 03.11.1997 року, виданого Вінницьким міськвиконкомом, [PERSON] є власником 33/10000 долі квартири [ADDRESS]. Дана доля складається з однієї однокімнатної квартири, житловою площею 17,1 кв.м. та загальною площею 33,4 кв.м. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради народних депутатів № 1051 від 27 жовтня 1997 року (а.с. 43). Дана квартира зареєстрована за [PERSON] і записана в реєстрову книгу під № 14. Згідно особового рахунку ТОВ «ЖЕО» № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] її власником є [PERSON], який не проживає в даній квартирі. Загальна площа квартири становить 34,60 кв.м., житлова площа - 17.10 кв.м. Також в даній квартирі постійно проживають: його дружина [PERSON] та сини [PERSON], [PERSON] (а.с. 4). Нарахування комунальних послуг здійснюється на дві особи. З відмітки, зробленої в паспорті громадянина України, вбачається, що відповідач зареєстрований за спірною адресою з 19.05.1998 року (а.с. 40). Слід зазначити, що заочним рішенням Вінницького міского суду Вінницької області від 17.07.2017 року по справі № 127/9980/17 позов [PERSON] задоволений та шлюб [PERSON] з [PERSON] був розірваний. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об′єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об′єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об′єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Згідно з ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, судом встановлено, що спірна квартира була куплена сторонами спільно за час шлюбу та за спільні кошти. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд залишає за позивачем на прохання її представника. На підставі викладеного та

Outcome: approved