Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить звільнити з-під арешту, накладеного 22 липня 2009року державним виконавцем Франківського ВДВС ЛМУЮ Нагорняком В.Я., майно, належне на праві власності відповідачу, а саме: автомобіль марки «ВАЗ», модель: 210990-20, 2007рік випуску, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі : [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]; заборонити органам Державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов»язані з обмеженням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» права розпорядження відносно вищевказаного автомобіля та стягнути з відповідача судові витрати, так, як спірний транспортний засіб знаходиться під заставою в позивача, і в останнього виникло право застави раніше, а саме 17.12.2007р., а постанова про накладення арешту була винесена 22.07.2009р. Представник позивача подав на адресу суду клопотання про слухання справи у його відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задовольнити та у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання 06.02.2014р. не з»явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судові засідання 17.12.2013р., 15.01.2014р., 06.02.2014р. не з'явився, про час та місце розгляду справи кожного разу повідомлявся шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації, із рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, проте конверти були повернуті до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». За таких обставин, суд вважає, що на підставі ч.4, ч.5 ст.74, ч.2 ст.77 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи за відсутністю відповідача на підставі наявних в справі доказів. На підставі ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого представник позивача не заперечив. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Положеннями ст.41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвеції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає, що право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що 17.12.2007року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №LVLWAN00146514, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 9959,31 доларів США. В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідач уклали 17.12.2007року договір застави рухомого майна №№LVLWAN00146514, відповідно до якого [PERSON] передав в заставу банку автомобіль (марки «ВАЗ», модель: 210990-20, 2007рік випуску, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі : [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER]), що належить на праві власності відповідачу [PERSON], згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] від 15.12.2007р. Разом із цим, встановлено, що при примусовому виконанні постанови №007356, винесеної ВДАІ 02.12.2008року про стягнення з [PERSON] на користь держави 255грн штрафу за адміністративне правопорушення, постановою старшого державного виконавця Франківського ВДВС ЛМУЮ Нагорняка В.Я. від 22.07.2009р. (ВП №12728531) накладено арешт на майно, що належить на праві власності [PERSON] та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить відповідачу в межах суми боргу (а.с.72). Як вбачається із повідомлення Управління Державної автомобільної інспекції ГУМВС України у Львівській області та картки арешту ТЗ, на автомобіль марки «ВАЗ», модель: 210990-20, 2007рік випуску, тип ТЗ: легковий, № кузова/шасі : [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], що належить на праві власності відповідачу [PERSON], накладено арешт (обмеження на проведення реєстраційних операцій) -а.с.37. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2011р. у справі №2-3667/2011р. (суддя Ткаченко Н.В.) задоволено позовні вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, передано в заклад ПАТ КБ "Приватбанк" шляхом вилучення у [PERSON] належне йому на праві власності заставлено майно - легковий автомобіль марки ВАЗ, модель 210990-20, 2007р.в., тип: легковий, державний номер [NUMBER], звернуто стягнення на нього в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №LVLWAN00146514 від 17.12.2007р. в розмірі 52610грн., що є еквівалентом 6875,80 дол.США, на вищевказаний автомобіль, шляхом надання ПАТ КБ "Приватбанк" права укладати від імені [PERSON] договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, знявши автомобіль з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ "Приватбанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с.61-63).. Накладення арешту на вищевказаний автомобіль, унеможливлює право ПАТ КБ «Приватбанк» на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет застави. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією кредитного договору №LVLWAN00146514 від 17.12.2007р., копією договору застави рухомого майна №№LVLWAN00146514 від 17.12.2007р., копією договору купівлі-продажу автомобіля №311 від 11.12.2007р., копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], копією витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, копією постанови старшого державного виконавця Франківського ВДВС ЛМУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.07.2009р. Згідно ст.572 ЦК України та ч.2 ст.1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Статтею 17 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст.585 ЦК України та ст.16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. У відповідності до ст.589 ЦК України та ст.19, ст.20 Закону України «Про заставу», у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, а також за рахунок предмета застави має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. При частковому виконанні боржником забезпеченого заставою зобов'язання застава зберігається в початковому обсязі. Статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів або ж якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Як вбачається із матеріалів справи, у позивача першого виникло право застави на спірний транспортний засіб як спосіб забезпечення зобов'язання за кредитним договором №LVLWAN00146514 від 17.12.2007року, а саме з моменту укладення договору застави 17.12.2007року, на який згодом старшим державним виконавцем Франківського ВДВС ЛМУЮ було накладено арешт. Беручи до уваги те, що боржник (відповідач) [PERSON] не виконав зобов'язання, забезпеченого заставою (спірним автомобілем), то, як вважає суд, накладення арешту на даний автомобіль порушує права позивача як кредитора (заставодержателя) одержати задоволення з вартості заставленого майна при невиконанні боржником зобов'язання, який в силу застави має переважне право на це перед іншими кредиторами. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, а його порушене право підлягає захисту шляхом зняття арешту з спірного транспортного засобу та забороною органам Державної виконавчої служби вчиняти будь - які виконавчі дії, пов'язані з обмеженням позивача права розпоряджатися даним автомобілем. Крім того, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору. З наведених міркувань та

Outcome: approved