Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Трускавецької міської ради про позбавлення батьківських прав. Позивач позов мотивує тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. 15.10.2009 року шлюб між ними розірвано. У шлюбі [INFO] року в них народився син [PERSON]. Позивач стверджує те, що відповідач [PERSON], ще до народження сина не хотів дітей. Відповідач від виконання своїх обов'язків щодо дитини умисно ухиляється, адже не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не цікавиться здоров'ям дитини, морально та матеріально не підтримує дитину, а відтак підлягає позбавленню батьківських прав. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явились та не повідомили причини своєї неявки, тому за вказаних обставин, суд вирішив слухати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечує, в задоволенні позову просить відмовити. Представник служби у справах дітей Трускавецької міської ради в судове засідання не з'явилась, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, у вирішенні даного спору покладається на думку суду. Допитана в судовому засіданні позивач [PERSON] в якості свідка показала, що відповідач жодним чином не цікавить вихованням дитини. Дитину не провідує, не зважаючи на те, що проживає в сусідньому будинку. Коли дитина народилась, то він не надав згоди щоб приписати дитину за місцем його реєстрації. Добровільно матеріальну допомогу на дитину не надає. Розвитком дитини не цікавиться. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що являється братом позивача. З відповідачем перебуває в неприязних відносинах. Відповідач позивачу нічим не допомагає. Дитину не провідує, незважаючи на те, що живе в сусідньому будинку. Заслухавши учасників судово процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є мамою, а відповідач [PERSON] є батьком малолітнього сина - [PERSON], [INFO], підтвердженням чого є свідоцтво про народження, копія якого наявна в матеріалах справи. Шлюб між сторонами розірвано. Факт проживання малолітнього [PERSON] з позивачем підтверджується актом від 10.02.2011 року. Згідно зі ст.ст. 10-11 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частина 8 ст.7 СК України також передбачає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п.2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив у п. 15 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року Пленум Верховного Суду України позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками відповідача, які б свідчили про ухилення ним від виховання свого сина і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Оскільки дії відповідача у судовому засіданні засвідчують, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання та можливості утримувати та виховувати сина, враховуючи доведеність певних намагань відповідача проявити турботу про дитину, суд вважає, що є недоцільним позбавляти [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON]ладислава. Крім того, позивачкою не доведено наявності підстав позбавлення відповідача батьківських прав передбачених ст. 164 СК України та судом таких підстав не встановлено. Разом з тим, враховуючи положення п.18 Пленуму Верховного Суду "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Враховуючи вищезазначене та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а крім того позивачем не подано доказів ухилення відповідача від своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позову.

Outcome: dismissed