Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

24.06.2016р. позивач звернувся до суду із позовом, покликаючись на те, що відповідно до договорів дарування від 08.10.2015р., зареєстрованих в реєстрі за № 871, № 872, [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок загальною площею 66,7 кв.м. та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,25га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Рішеннями Городоцької ДНК від 08.10.2015р. № 25143804, № 25145788 проведено державну реєстрацію прав і їх обтяжень на вказаний будинок та земельну ділянку. Вказував, що зазначені вище договори вважає незаконними та такими, що грубо порушують його права і інтереси. Він з народження по даний час зареєстрований та проживає в будинку в [ADDRESS]. Крім нього в будинку проживає батько та до дня смерті [INFO] проживала його мати - [PERSON]. Вказаний будинок був зареєстрований на його батька - [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 29.09.2006р., хоча фактично відносився до спільної сумісної власності подружжя його батьків. Наведене підтверджується тим, що шлюб між батьками було зареєстровано виконкомом Вороцівської сільської ради Яворівського району Львівської області 03.02.1959р. за актовим записом № 2. Рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки під будівництво житлового будинку в с. Суховоля було прийнято виконкомом Яворівської районної ради депутатів трудящих 28.04.1963р. (після реєстрації шлюбу), що підтверджується рішенням народного суду Яворівського району Львівської області від 06.06.1963р.. В подальшому батьки спільно будували будинок. Враховуючи те, що будинок збудовано та оформлено права власності під час шлюбу, то його мати [PERSON] була співвласницею житлового будинку в [ADDRESS], та їй належала 1/2 ідеальної частки. Зазначав, що після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно. Оскільки мамою заповіт не складався, він має право претендувати на частину спадкового майна як спадкоємець першої черги. На час відкриття спадщини він і його батько постійно проживали з спадкодавцем [PERSON], його сестри - [PERSON] та [PERSON], у визначеному чинним законодавством порядку не зверталися з заявою про прийняття спадщини. Таким чином він і його батько прийняли спадщину, а саме по 1/4 частині житлового будинку. Укладаючи оспорюванні договори дарування, дарувальник [PERSON] подав неправдиву інформацію про те, що житловий будинок не відноситься до спільної сумісної власності і протиправно розпорядився майном, яке не було його власністю. На підставі вищенаведеного просив суд постановити рішення, яким визнати недійсними договори дарування від 08.10.2015р., посвідчені державним нотаріусом Городоцької ДНК та зареєстровані в реєстрі за № 871, № 872, укладені між [PERSON] та [PERSON] про дарування житлового будинку загальною площею 66,7 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,25га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS], в частині дарування 1/4 частини вказаного будинку та земельної ділянки, визнати за ним право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] та на 1/4 частини земельної ділянки площею 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка), що знаходиться в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], зобов'язати державного кадастрового реєстратора внести зміни у поземельну книгу про реєстрацію земельної ділянки площею 0.1012 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] зазначивши його власником 1/4 частини такої. Судові витрати просить покласти на відповідачів. 11.07.2016р. до початку розгляду справи по суті позивачем було подано заяву про зміну предмету позову, в якій він просив суд, не змінюючи підстав позову, визнати недійсними договори дарування від 08.10.2015р., посвідчені державним нотаріусом Городоцької ДНК та зареєстровані в реєстрі за № 871, № 872, укладені між [PERSON] та [PERSON] про дарування житлового будинку загальною площею 66,7 кв.м. та земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,25га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою [ADDRESS], в частині дарування 1/4 частини вказаного будинку та земельної ділянки, зобов'язати державного кадастрового реєстратора внести зміни у поземельну книгу про реєстрацію земельної ділянки площею 0.1012 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS] зазначивши [PERSON] власником 3/4 частини такої. Судові витрати просить покласти на відповідачів. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали вимоги заявленого позову в повному обсязі. Як пояснив в судовому засіданні позивач, спірне будинковолодіння було побудовано спільного його батьками. З народження і до сьогодні він проживає у цьому будинку, а відповідачі навіть не поставили його до відома про укладений в користь його сестри договір, позбавивши його права на частку у спадщині. Його батьки побудували обом сестрам будинки, маючи намір батьківський будинок залишити йому, оскільки в нього іншого майна немає, а сталося так, що його взагалі позбавили будь-якого житла. На момент смерті матері він постійно проживав з нею, заяви про відмову від прийняття спадщини ніколи не писав, а тому відчуження його батьком усього житлового будинку його сестрі не було правомірним. Перед смертю матері батьки вирішували, кому залишити будинок, проте [PERSON] зразу відмовилася від такого, оскільки їх з сестрою батьки житлом забезпечили, відтак вона хотіла, щоб і він мав якесь житло. Проте батько вже після смерті матері вирішив усе залишити [PERSON]. З батьком він проживає у нормальних відносинах, проте останній вирішив піти проживати до [PERSON], де й проживає на сьогодні. Представник позивача - [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою позивача. Батьки їй та відповідачу [PERSON] побудували будинок, відтак вона розраховувала на те, що батьківський будинок залишиться брату. Оскільки останній немає сім'ї, він міг би за життя заповісти комусь будинок взамін його утриманню. Мама дуже любила [PERSON] і ніколи не залишила б його без житла. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Як пояснила представник відповідачів [PERSON], позовні вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими з наступних підстав. Спірний житловий будинок, хоча і побудований за час перебування у шлюбі, зі згоди [PERSON] був в цілому зареєстрований на [PERSON], усі правовстановлюючі документи були оформлені на останнього. Більше того, [PERSON] завжди висловлювала свою волю так, щоб спільно нажите майно було передано [PERSON], оскільки лише вона здійснювала догляд за пристарілою матір'ю до смерті останньої. [PERSON], хоч і проживав з батьками, догляду за матір'ю не здійснював, а навпаки, був тягарем, оскільки часто зловживав алкогольними напоями. Заповідати свою частку у спільному майні подружжя [PERSON] не мала наміру, оскільки долю майна вони з [PERSON] вирішили шляхом укладення договору дарування в користь [PERSON]. Таким чином, розуміючи зміст та поняття права спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] не мала наміру реалізовувати та не здійснила виділ частки із майна, що було у спільній сумісній власності. Особливості спадкування частки у спільній сумісній власності визначено ст.71 Закону України "Про нотаріат" та п.224 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно з якими нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Якщо у спільному майні подружжя правовстановлювальний документ на таке майно оформлений на того із подружжя, що є живим, нотаріус вимагає його (її) письмову згоду на виділ на ім'я померлого його частки в спільному майні. Згідно ч.2 ст.71 Закону України "Про нотаріат" нотаріус видає свідоцтво в разі смерті одного з подружжя іншим спадкоємцям за умови наявності згоди другого з подружжя, що є живим. [PERSON] категорично проти виділення (визначення) частки, що належала померлій [PERSON] у спільному майні, яке вони надбали тяжкою працею за час перебування у шлюбі. Таку категоричність [PERSON] пояснює тим, що його син [PERSON] агресивний, схильний до нанесення йому побоїв, у віці 53 років не має власної сім'ї, постійного місця праці, не вживає жодних дій для підтримання житлового приміщення у придатному стані, а відтак його реєстрація у спірному будинку є достатньою для забезпечення його проживання у цьому домі. З приводу спірної земельної ділянки вважає, що така є особистою приватною власністю [PERSON], про що вірно зазначено у договорі дарування, відтак він мав право розпорядитися такою. Місце розташування земельної ділянки, що була передана йому рішенням виконкому Яворівської районної ради депутатів трудящих від 28.10.1963р., розміром 0.06 га під будову житлового будинку, знаходиться в зовсім іншому місці і ніяк не під спірним будинком. Більше того, [PERSON] відмовився від неї та не заперечував, щоб її використовували інші особи, які згодом оформили право власності на неї на своє ім'я. Окрім того, право власності на земельну ділянку було набуте [PERSON], як вірно зазначено у позові, після смерті дружини 17.06.2015р.. У зв'язку з наведеним просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що мати ще за життя хотіла передати цілий будинок їй та сестрі [PERSON], проте остання відмовилася, оскільки хотіла цілий будинок, тому мама вирішила залишити усе їй. При цьому основною метою передачі будинку було саме те, що вона буде також здійснювати догляд за братом - позивачем у справі, оскільки він зловживає алкоголем, своєї сім"ї немає, відтак батьки переживали, щоб він не продав їхній будинок. [PERSON] знала про рішення батьків, а тому налаштовувала позивача проти неї. Договори дарування мали бути укладені ще за життя мами, проте не встигли цього зробити. [PERSON] з метою недопущення відчуження майна тримала усі документи в себе, тим самим перешкоджаючи укладенню договорів. Мама своєї частки у спільному майні подружжя не виділяла, бо знала, що батько має намір укласти заповіт на будинок в її користь. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач негативно себе поводить у відношенні до нього, ніколи не цікавився будинком, не платив комунальних послуг, не хотів працювати і не працює, ледарює, крім того буває агресивним, зловживає алкоголем, саме тому він пішов жити до [PERSON]. оскільки не може змиритися з такою поведінкою сина. Якби позивач дбав про майно, а не розкрадав усе, що є в господарстві, вони з дружиною залишили б йому будинок, бо доньки забезпечені житлом. Визнає, що будинок був спільною сумісною власністю його та дружини, збудували вони будинок спільно в 60-х роках, проте дружина за життя також погоджувалася, що залишити майно сину не можна, бо він його продасть чи розкраде. [PERSON] знала про намір подарувати будинок [PERSON] і схвалювала таке рішення. Приватизацію земельної ділянки він почав ще за життя дружини, але оскільки були спори за межі, завершити таку вдалося лише після смерті [PERSON]. Відповідач - державний кадастровий реєстратор Відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі Львівської області, Фостяк Н. в судове засідання не з'явився, проте 19.08.2016р. подав суду заперечення на позовну заяву [PERSON], вважаючи вимоги в частині зобов'язання державного кадастрового реєстратора до вчинення дій незаконними та необґрунтованими з наступних підстав. Процедуру та вимоги щодо ведення державного земельного кадастру визначено "Порядком ведення Державного земельного кадастру", що затверджений постановою КМУ № 1051 від 17.10.2012р.. У відповідності до п.110 Порядку державна реєстрація земельної ділянки здійснюється за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування. Для державної реєстрації земельної ділянки подаються документи, визначені у п.110 Порядку, після чого згідно п.111 Порядку державний кадастровий реєстратор протягом 14 календарних днів з дня реєстрації заяви перевіряє відповідність таких документів вимогам, встановленим п.67 цього Порядку та електронний документ відповідно до п.74 Порядку. Після цього державний кадастровий реєстратор зобов'язаний здійснити державну реєстрацію земельної ділянки, за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру присвоїти їй кадастровий номер, відкрити поземельну книгу та внести відомості до неї, зробити позначку про проведення перевірки електронного документа та внести відомості до державного земельного кадастру, надати за допомогою програмного забезпечення державного земельного кадастру відомості відповідним органам державної влади, органам місцевого самоврядування, або прийняти рішення про відмову у державній реєстрації земельної ділянки. Отримавши від [PERSON] заяву з відповідними документами та здійснивши комплекс дій, передбачених п.111 Порядку, ним було здійснено реєстрацію земельної ділянки площею 0.2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS], що відповідає вимогам законодавства України, в тому числі ст.19 Конституції України. У зв'язку з наведеним та відсутністю підстав на момент подання [PERSON] документів для державної реєстрації земельної ділянки для відмови у здійсненні такої державний кадастровий реєстратор Відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі не може нести перед позивачем у справі жодної відповідальності з цього приводу. Просить відмовити у задоволенні позовної заяви в частині зобов'язання державного кадастрового реєстратора внести зміни у Поземельну книгу про реєстрацію земельної ділянки площею 0.2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в [ADDRESS].. Справу просив розглянути у його відсутності. Представник третьої особи - Городоцької державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився, подавши письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с.42). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що спірний будинок був побудований спільно відповідачем [PERSON] та його дружиною. Сім'ю [PERSON] дуже поважали, діти завжди жили в розкоші, батько дуже за них дбав, бо сам був сиротою. З померлою [PERSON] з приводу належного їй майна не спілкувалася, проте знає, що [PERSON] дуже любила сина [PERSON]. На час смерті [PERSON] разом з нею проживали позивач та [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] будував будинок разом із дружиною [PERSON], окремо обом дочкам побудував великий будинок, розділений на дві частини, а син [PERSON] залишився проживати з ними. Останній не одружився, час від часу зловживає алкоголем, проте постійно допомагав батькам по господарству, обробляє городи, утримував худобу, більше допомагав, ніж [PERSON]. [PERSON] дуже любила сина і дочок, постійно хвалилися ними. З приводу розподілу майна між дітьми [PERSON] їй не розповідала, проте постійно говорила, що переживає за [PERSON], бо він не має сім'ї і роботи. Зараз [PERSON] проживає у батьківському будинку сам, варить собі їсти, купляє продукти тощо. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, беручи до уваги письмові заперечення проти позову державного кадастрового реєстратора Відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі Львівської області, проаналізувавши підстави позовної заяви, оглянувши та оцінивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань. Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що [PERSON], відповідач, та [PERSON] зареєстрували шлюб 03.02.1959р. у виконавчому комітеті Вороцівської сільської ради Яворівського району Львівської області за актовим записом № 2 (а.с.17). [PERSON], [INFO], позивач, є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Рішенням виконкому Яворівської районної ради депутатів трудящих від 23.04.1968р. [PERSON] була виділена земельна ділянка в с. Суховоля Яворівського району в кількості 0.06 га під забудову житлового будинку, що підтверджується рішенням народного суду Яворівського району Львівської області від 06.06.1963р. (а.с.18). Згідно даних технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] такий збудований у 1969р.. Відповідно до ст.125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР 1926 року, який діяв станом на момент виділення [PERSON] земельної ділянки під будівництво житлового будинку та самого будівництва такого майно, набуте подружжям роботою в період зареєстрованого шлюбу, вважається належним обом подружжю на засадах спільної власності. Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстровано за [PERSON] 29.09.2006р., що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 29.09.2006р.. Таким чином, виходячи зі змісту норми вище згаданої ст.125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР 1926 року, [PERSON] (дружина [PERSON] та матір [PERSON]) набула у власність 1/2 частину спірного житлового будинку та земельної ділянки, виділеної для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку. [PERSON] померла [INFO] (а.с.16), не склавши за свого життя заповіту (а.с.14). Станом на момент її смерті вона проживала та була зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS], разом з нею проживали та були зареєстровані її чоловік - [PERSON], 1936 р.н., та син - [PERSON], 1963 р.н. (а.с.14). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Відтак, в силу відсутності заповіту від імені [PERSON], спадкування належного їй майна здійснювалося за законом. Оскільки і [PERSON], і [PERSON] є спадкоємцями першої черги спадкування за законом майна [PERSON] як відповідно чоловік померлої та син померлої, проживали та були зареєстровані разом з спадкодавцем на момент її смерті, не подавали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини після смерті [PERSON], згідно матеріалів спадкової справи жоден із інших спадкоємців майна [PERSON] не подав у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини нотаріусу заяви про прийняття спадщини, лише позивач і відповідач [PERSON] вважаються такими, що спадщину прийняли порівну, тобто по 1/2 частині. Оскільки [PERSON] за життя правомірно набула у власність половину майна, набутого у шлюбі з [PERSON], тобто половину будинку [ADDRESS] та половину земельної ділянки, виділеної під будівництво та обслуговування вказаного житлового будинку, [PERSON] після смерті матері успадкував 1/2 частину такого майна, ставши власником 1/4 частини вказаного вище житлового будинку та земельної ділянки, а [PERSON], успадкувавши половину належного дружині майна, став власником 3/4 частин вказаного вище житлового будинку та земельної ділянки (1/2 належна йому як одному з подружжя та 1/4 успадкована після смерті [PERSON]). Згідно довідки Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області № 758 від 16.05.2016р. [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом із сином - [PERSON], сім'я має в користуванні земельні ділянки площею 0.3808 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0.25 га (а.с.15). Право власності в цілому на земельну ділянку площею 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], було зареєстровано за [PERSON] лише 17.06.2015р. (а.с.19), тобто після смерті дружини. 08.10.2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Шаравара В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 871, за яким [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] нерухоме майно - житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] (а.с.22), тобто розпорядився цілим будинком. 08.10.2015р. відповідні відомості про реєстрацію за [PERSON] права власності в цілому на житловий будинок [ADDRESS] було внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 11526344 (а.с.22). При укладенні вказаного договору [PERSON] подав нотаріусу письмову заяву, в якій вказав, що з [INFO] він є вдівцем і відчужуваний ним житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, а є його особистою приватною власністю. В продовження, 08.10.2015р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Городоцької державної нотаріальної контори Шаравара В.В. та зареєстрований в реєстрі за № 872, за яким [PERSON] передав нерухоме майно - земельну ділянку площею 0.2500 га, що розташована в [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у власність [PERSON] безоплатно (а.с.19-20), тобто розпорядився цілою земельною ділянкою. 08.10.2015р. в Єдиний державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про реєстрацію за [PERSON] права власності в цілому на вищевказану земельну ділянку (а.с.21). Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно вимог ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За положеннями ч.1 ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсність інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки [PERSON] за життя правомірно набула права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку та земельної ділянки для його будівництва та обслуговування, а [PERSON] після смерті дружини успадкував не усе її майно, а лише половину, ставши власником 3/4 частин такого, він не вправі був відчужувати за договорами дарування від 08.10.2015р. цілий житловий будинок та цілу земельну ділянку, а міг розпоряджатися лише належними йому 3/4 частинами таких, відтак згадані договори дарування підлягають визнанню недійсними саме в частині дарування 1/4 частини спірного будинку та земельної ділянки, призначеної для його будівництва та обслуговування. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що договір не може бути визнаний недійсним в частині, оскільки в майбутньому другий спадкоємець [PERSON] також може претендувати на частину майна матері, звернувшись в нотаріальну контору, а відтак на сьогодні не можна встановити, в якій частині слід визнавати недійсними договори, не відповідає нормам законодавства, оскільки в силу вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, відтак визнання недійсним договорів дарування будинку і земельної ділянки в ? частині таких не позбавляє можливості в майбутньому інших заінтересованих осіб звертатися до суду із позовами про визнання цих же договорів недійсними в іншій частині та з інших підстав. Законодавством України передбачено можливість визнання недійсними договорів в частині і суд має підстави припускати, що [PERSON] вчинив би такі правочини і без включення до них недійсних частин. Також безпідставними є твердження представника відповідача про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту цивільних прав, оскільки такий спосіб захисту передбачений ст.16 ЦК України і внаслідок визнання частково недійсними договорів і в подальшому скасування державної реєстрації державним реєстратором прав на таку частину майна, позивач зможе реалізувати свої спадкові права після смерті матері. При цьому суд вважає необґрунтованими пояснення представника відповідача [PERSON] в тій частині, що [PERSON] за життя не виділила належну їй частку у спільній сумісній власності подружжя, а відтак не реалізувала своє право на набуття права власності на таку, з наступних мотивів. Відповідно до ст.71 Закону України "Про нотаріат" в редакції, що діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Як роз'яснено у п.3.4 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У п.2 ч.1 ст.346 ЦК України передбачено як підставу припинення права власності відмову власника від права власності. Разом з тим згідно з ч.ч.1, 3 ст.347 ЦК України особа може відмовитися від права власності, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державні реєстрації. З огляду на наведене, [PERSON] за життя не вчинила дій, які б свідчили про її відмову від права власності на спірний будинок та земельну ділянку, на якій він розміщений. Не виділення своєї частки у праві спільної сумісної власності не є підставою для припинення такого права і не може мати своїм наслідком не включення такого майна спадкодавця до спадкового. Також необґрунтованими та невірно застосованими в цій частині є посилання представника відповідача на вимоги Закону України "Про нотаріат" та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки ці нормативно-правові акти не визначають особливостей спадкування, а встановлюють лише порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні. Також не заслуговують на увагу заперечення представника позивача в тій частині, що Державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий після смерті [PERSON], а відтак станом на момент відкриття спадщини це майно не могло спадкуватися, і згідно вимог ЗК України така земельна ділянка була особистою приватною власністю [PERSON], оскільки не віднесена до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя, з наступних міркувань. За змістом ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно зі статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні зі статтею 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ № 6-253цс16 від 13.04.2016р. і в силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування. Відтак, враховуючи те, що [PERSON] належало право на половину спірного будинку як частка у спільній сумісній власності подружжя, вона мало право і на половину земельної ділянки, виділеної під будівництво та обслуговування такого будинку. Оскільки технічна документація на цю земельну дліянку, її межі були визначені за життя [PERSON], померла вона [INFO], а Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] було видане [PERSON] 17.06.2015р. (а.с.19), тобто менше ніж через місяць після смерті дружини, така земельна ділянка була об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відтак підлягала спадкуванню, оскільки на час відкриття спадщини уже набула ознак об'єкта права власності. Посилання представника відповідача на те, що спірна земельна ділянка не знаходиться під житловим будинком, який визнається об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], є необгрунтованими, оскільки такі не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у справі, іншої земельної ділянки з таким цільовим призначенням [PERSON] не виділялося, така земельна ділянка знаходиться за тією ж адресою, що і спірне будинковолодіння, а неузгодженість в площі такої на момент прийняття рішення про її виділення [PERSON] та на момент державної реєстрації пояснюється тим, що площі земельних ділянок завжди уточнюються під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку, що мало місце у даній ситуації. Пояснення відповідачів [PERSON] та [PERSON] в тій частині, що відчуження будинку [PERSON] відповідало волі [PERSON], оскільки це питання узгоджувалося з нею за її життя, судом до уваги не береться, оскільки не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. [PERSON] мала можливість за життя укласти заповіт чи відчужити свою частину майна дочці [PERSON], проте не розпорядилася своїм майном, надавши право на спадкування за законом належного їй майна своїм спадкоємцям, в тому числі і сину - [PERSON], від права на спадкування останній усунутий не був, відтак його поведінка та стиль життя не можуть свідчити про наявність підстав для неможливості ним спадкувати майно після смерті своєї матері. При цьому суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині зобов'язання державного кадастрового реєстратора внести зміни у Поземельну книгу про реєстрацію земельної ділянки площею 0.1012 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою [ADDRESS], зазначивши [PERSON] власницею 3/4 частин такої, оскільки відповідно до ч.2 ст.25 Закону України "Про Державний земельний кадастр" поземельна книга відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки, а згідно ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 01.07.2004р. з наступними змінами та доповненнями у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином після набрання законної сили судовим рішенням у даній справі, яким буде частково визнано недійсним правову підставу виникнення у [PERSON] права власності на цілу спірну земельну ділянку, до Державного реєстру прав та поземельної книги будуть внесені відповідні записи про скасування державної реєстрації права на 1/4 частину такого майна. Станом на момент розгляду справи в суді така вимога є передчасною, так як державним кадастровим реєстратором відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі Львівської області жодні права позивача порушені не були. У зв'язку з повним задоволенням позовних вимог позивача до відповідачів [PERSON] та [PERSON], та відмовою у задоволенні позовних вимог [PERSON] до державного кадастрового реєстратора Відділу Держгеокадастру у Городоцькому районі Львівської області, підлягають стягненню лише з відповідачів [PERSON] та [PERSON] сума понесених позивачем судових витрат за позовні вимоги, які задовольняються судом. На підставі ст.125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану Української РСР 1926 року, ст.ст.215-217, 377, 1225, 1261, 1268 ЦК України, ст.120 ЗК України, ч.2 ст.25 Закону України "Про Державний земельний кадастр", ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ,

Outcome: approved