Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначила, що перебувала у трудових відносинах із ККП "Маріупольтепломережа". 08 серпня 2016 року її було звільнено із посади заступника директора з економіки та фінансів на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Так, в день звільнення розрахунок із позивачкою проведений не був, а грошові кошти надійшли на зарплатний картковий рахунок лише 29.08.2016 року. Затримка у розрахунку при звільненні перед позивачем становить 21 день, що у грошовому вираженні становить 11 724, 51 гривень. Просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки у розрахунку при звільненні у розмірі 11724,51 гривень, а також понесені нею судові витрати. В судовому засідання позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала із тих підстав, які зазначені в позовній заяві. Також пояснила, що в день звільнення в кабінеті директора були присутні всі особи, в тому числі працівники кадрової служби, юристи, пояснювали причину невиплати заробітної плати тим, що не має грошових коштів у підприємства. Однак позивачка вважає, що кошти на рахунках підприємства були. Стосовно пропуску позовної давності позивачка зазначила, що вважала, що тримісячний строк встановлюється для звернення до комісії з трудових спорів. Оскільки вона не знала про своє порушене право, через необізнаність у сфері права, просила суд поновити строк. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги не визнала. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що дійсно в літній період часу у підприємства виникла заборгованість по заробітній платі не лише перед звільненими працівниками, але також і перед тими хто продовжував працювати. Стосовно серпня 2016 року, то на розрахункових рахунках підприємства в день звільнення позивачки була сума для виплати заробітної плати працівникам за липень 2016 року, тому розрахунок у день звільнення проведений не був. В той же час зазначила, що повністю розрахунок підприємством перед позивачем був проведений 29.08. 2016 року. Щодо самого спору, то зазначила, що позивачка пропустила тримісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку, який сплинув 29.11. 2016 року, що узгоджується з постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12. 1999 року. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити у звязку із пропуском позовної давності. Стосовно клопотання позивачки про поновлення строку позовної давності зазначила про неможливість встановлення часу з якого позивач дізналась про свої порушені права, просила у задоволенні клопотання про поновлення строку позовної давності відмовити. В той же самий час, позивачка про затримку у розрахунку дізналась в день отримання таких розрахунків, тобто на момент отримання грошових коштів позивачка знала про своє порушене право. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], 23.05. [INFO] працювала у ККП "Маріупольтепломережа" на посаді заступника директора з економіки та фінансів. Згідно наказу № 145/к від 08.08. 2016 року, виданого Комунальним комерційним підприємством "Маріупольтепломережа" позивачку [PERSON], заступника директора з економіки та фінансів звільнено з 08.08. 2016 року за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України, компенсація за невикористану відпустку становить 82 дні. (а.с. 3) Судом встановлено та визнано представником відповідача, що ККП "Маріупольтепломережа" проведено розрахунок із позивачем [PERSON] лише 29.08. 2016 року, що також підтверджуються витягом із розрахункового рахунку ПАТ "Приватбанк". (а.с.6-7) Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, ККП "Маріупольтепломережа" перед позивачкою [PERSON] було допущено порушення положення ст. 116 КЗпП України, строк прострочення у повному розрахунку з 09.08.2016 року (наступний день після звільнення) по 29.08. 2016 року включно становить 21 день, що не заперечувалось та визнавалось представником відповідача. Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) № 593 від 12.12. 2016 року, середньоденний заробіток позивачки [PERSON] становить 558,31 гривень, а сума за весь час затримки у розрахунку становить 11724,51 гривень. (а.с. 4) В той же самий час, для встановлення початку перебігу строку звернення позивачки до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнення, визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільнення та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що повний розрахунок із позивачкою [PERSON] відбувся 29.08. 2016 року, тобто саме з цього часу почав перебіг тримісячного строку, встановлений КЗпП України, який позивачем було пропущений. Аналогічний висновок міститься в рішенні Конституційного суду України за № 4-рп/2012 від 22.02. 2014 року в якому встановлено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільнення сум, фактично розрахувався з ним. Аналогічна правова позиція також міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12. 1999 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що строк звернення із позовом до суду відновленню не підлягає, оскільки правова необізнаність позивачки не є підставою для цього, а строк пропуску складає 79 днів. Тому у позові слід відмовити з причин пропуску строку. Оскільки у позові відмовляється, то судові витрати позивачки, відповідно до ст. 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed