Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів [PERSON], Державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк П. Т., про визнання права власності. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 30.12.2015 рокув забезпечення виконання договору позики між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] зобов'язувався до 30.06.2016 року повернути позивачу 952280,00 грн., що еквівалентно 40000,00 США на момент укладення договору іпотеки. Вказує, що в рахунок виконання зобов'язань відповідач [PERSON] передав в іпотеку позивачу - магазин з побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], площею 0,0368 га, що за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що для виконання договору позики між позивачем та відповідачем [PERSON] 15.07.2014 року, укладено договір іпотеки та 05.06.2015 р. додатку №3 до даного договору іпотеки, згідно якого відповідач зобов'язувався до 05.06.2016 року повернути позивачу до 05.06.2016 року 320000,00 грн.; до 13 березня 2016 року повернути 538750,00 грн., що еквівалентно 25000,00 США станом на 05.06.2015року. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань відповідач [PERSON] передав в іпотеку позивачу будинок, загальною площею 300,9 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], загальною площею 0,089 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Однак відповідачем [PERSON] не повернуто позивачеві грошові кошти. Вказує, що при спробі отримати у володіння спірне нерухоме майно [PERSON] представив позивачеві копію договору оренди від 30.12.2015 року магазину з офісними та побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що державний реєстратор Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області Тузяк Павло Тарасович 13.09.2016 року зареєстрував право власності на спірне нерухоме майно за позивачем [PERSON]. Однак, в подальшому цей же реєстратор видалив свою дію і на даний час власником спірного нерухомого майна згідно даних державного реєстру є відповідач [PERSON]Вказує, що Жовківським районним судом розглянуто цивільну справу №444/1443/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги позивача задоволено і 13.09.2016 року стягнуто суму заборгованості на користь [PERSON]При цьому 12.07.2016 року позивачем одночасно з поданням позову подано до Жовківського районного суду заяву про забезпечення позову, яку судом було задоволено, і накладено арешт на заставне нерухоме майно, яке являється предметом спору у даній цивільній справі № 444/2367/16-ц. Тому вважає, що своїми діями [PERSON], знаючи що спірне майно перебуває в заставі, умисно вжив заходів для перешкоди в зверненні стягнення [PERSON] на заставне майно в позасудовому порядку. Арешт на майно, накладений за заявою про забезпечення позову за заявою [PERSON] перешкоджає в реалізації посадового врегулювання спору, тому позивач змушений звернутись до суду з вимогою про визнання права власності.Вважає, що визнання права власності являється єдиним способом захисту прав позивача щодо стягнення на майно боржника шляхом визнання права власності, оскільки відповідачі та треті особи своїми діями заперечують позасудове врегулювання даного спору. Тому просила визнати за нею право власності на заставне нерухоме майно:будинок, загальною площею 300,9 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS];земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,089 га,що розташована за адресою: [ADDRESS];земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0368 га, щорозташована за адресою: [ADDRESS];магазин з офісними та побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м., щорозташована за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON] подав до суду письмове заперечення, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо набуттям права власності на нерухоме майно є не обґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству. Вказує, що п.5.4.1 Договору передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки. При реалізації даного способу задоволення вимог договір Іпотекодержателя, договір іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, а виходячи із змісту ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, є правовстановлюючим документом на предмет іпотеки і правовою підставою для реєстрації права Іпотекодержателя на предмет іпотеки. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог Іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Вказує, що у відповідності до змісту ст. 392 ЦК України на яку посилається позивач у заяві слідує, що дана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Зазначає, що передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Окрім того, посилається на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1851 цс 15 від 30.03.2016 року, згідно якої при вирішенні даної категорії справ слід встановити наявність чи відсутність згоди Іпотекодержателя на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності Іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Тому представник позивача вказує на безпідставність заявлених позовних вимог та не відповідність їх вимогам Цивільного кодексу України, оскільки вважає, що перехід права власності на нерухоме майно згідно договору іпотеки може відбуватись виключно за згоди іпотекодавця у позасудовому порядку, а за рішенням суду предмет іпотеки може бути реалізовано на прилюдних торгах або із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про Іпотеку». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю. Вказав, що основна сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає 2921030 грн., а загальна сума заборгованості станом на 15 грудня 2016 року - 4094000,00 грн. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, просив в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у запереченні. Вказав, що передача предмета застави можлива лише за згодою іпотекодавця, зазначив, що сума заборгованості є необгрунтованою. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказав, що реєстрація права власності предмету іпотеки було помилкою, яка в подальшому була усунута. Зазначив, що [PERSON] відмовився передавати [PERSON] предмет іпотеки з огляду на неспіврозмірність вартості предмета іпотеки з сумою заборгованості. У судовому засіданні було досліджено усі наявні в матеріалах справи письмові докази. Дослідивши у судовому засіданні та оцінивши докази, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, судом встановлено наступне. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договори позики грошових коштів: від 15.07.2014 року (із змінами) на суму 900000,00 грн., дата повернення - не пізніше 05.06.2016 року; від 05.08.2014 року (із змінами) на суму 320000,00 грн. дата повернення - не пізніше 05.06.2016 року; від 13.03.2015 року на суму 538750,00 грн. дата повернення - не пізніше 13.03.2016 року; від 05.06.2015 року на суму 210100,00 грн. дата повернення - не пізніше 05.06.2016 року. В забезпечення виконання договорів позики [PERSON] було передано в іпотеку нерухоме майно будинок, загальною площею 300,9 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS];земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,089 га,що розташована за адресою: [ADDRESS];земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0368 га, щорозташована за адресою: [ADDRESS];магазин з офісними та побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м., щорозташований за адресою: [ADDRESS]. Встановлені обставини підтверджуються: договорами іпотеки від 15.07. 2014 року, від 30.12.2015 року, договором №1 від 05.08.2014 року про внесення змін до договору іпотеки, договором №2 від 13.03.2015 року про внесення змін до договору іпотеки, договором № 3 від 05.06.2015 року про внесення змін до договору іпотеки, договором від 15.06.2015 року про внесення змін до договору іпотеки; витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 15.07.2014 року, 13.03.2015 року, 05.06.2015 року, 30.12.2015 року; заявою [PERSON] від 01.09.2016 року. Частиною 6.6 ст. 6 договору іпотеки від 15.07. 2014 року, та п.п. 5.4 п. 5 договору іпотеки від 30.12.2015 року передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, і не передбачено, щоперехід права власності на нерухоме майно згідно договору іпотеки у позасудовому порядку може відбуватись виключно за згоди іпотекодавця. Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 01.09.2016 року, [PERSON] не має можливості повернути грошові кошти [PERSON], отримані відповідно до вищеописаних договорів позики, однак відмовляється в добровільному порядку передавати [PERSON] майно, яке стало забезпеченням позики з тієї підстави, що розмір коштів, отриманих згідно договорів позики є неспіврозмірним з вартістю переданого в іпотеку майна. Відповідно до звіту про експертно-грошову оцінку станом на 09.09.2016 року ринкова вартість земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,089 га,що розташована за адресою: [ADDRESS] становить 999900,00 грн. Відповідно до звіту про експертно-грошову оцінку станом на 09.09.2016 року ринкова вартість магазину з офісними та побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м., щорозташований за адресою: [ADDRESS]. становить 900000,00 грн. Відповідно до звіту про експертно-грошову оцінку станом на 09.09.2016 року ринкова вартість будинку, загальною площею 300,9 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS] становить 800100,00 грн. Відповідно до п.1.3 договору іпотеки від 30.12.2015 року заставна вартість предмету іпотеки - земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0368 га, щорозташована за адресою: [ADDRESS];магазину з офісними та побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м., щорозташований за адресою: [ADDRESS] - визначена сторонами у сумі 1000000,00 грн. Відповідно до ч.2.5 ст. 2 договору іпотеки від 15.07.2014 року заставна вартість предмету іпотеки - будинку, загальною площею 300,9 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS];земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,089 га,що розташована за адресою: [ADDRESS] - визначена сторонами у сумі 900000,00 грн. Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 52 від 10.11.2016 року та постанови про арешт майна боржника державним виконавцем Чорним В.С. Жовківського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області 10.11.2016 року відкрито виконавче провадження №52847332 щодо стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] 4391010,41 грн. боргу, одночасно з відкриттям даного виконавчого провадження 10.11.2016 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно даної постанови на все майно, що належить відповідачу [PERSON] накладено арешт. Дослідивши та проаналізувавши в сукупності всі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. До даних правовідносин слід застосовувати відповідні правила Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України), Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Так, відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Як визначено у ст. 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договори позики грошових коштів: від 15.07.2014 року (із змінами) на суму 900000,00 грн., дата повернення - не пізніше 05.06.2016 року; від 05.08.2014 року (із змінами) на суму 320000,00 грн. дата повернення - не пізніше 05.06.2016 року; від 13.03.2015 року на суму 538750,00 грн. дата повернення - не пізніше 13.03.2016 року; від 05.06.2015 року на суму 210100,00 грн. дата повернення - не пізніше 05.06.2016 року. В забезпечення виконання договорів позики [PERSON] було передано в іпотеку нерухоме майно будинок, загальною площею 300,9 м. кв., що розташований за адресою: [ADDRESS];земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,089 га,що розташована за адресою: [ADDRESS];земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0368 га, щорозташована за адресою: [ADDRESS];магазин з офісними та побутовими приміщеннями, загальною площею 237,1 кв. м., щорозташований за адресою: [ADDRESS]. Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" унормовано, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Судом встановлено, що [PERSON] не має можливості повернути грошові кошти [PERSON], отримані відповідно до вищеописаних договорів позики, однак відмовляється в добровільному порядку передавати [PERSON] майно, яке стало забезпеченням позики з тієї підстави, що на його думку розмір коштів, отриманих згідно договорів позики є неспіврозмірним з вартістю переданого в іпотеку майна. У силу положень ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення Європейського суду з прав людини та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. Згідно з приписами п.п. 70 та 71 рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 "Справа "Рисовський проти України"" суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Частина 4 статті 41 Конституції України визнає непорушним право приватної власності. Стаття 321 ЦК України поширює принцип непорушності права власності, а саме закріплює принцип неприпустимості протиправного позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вказувалося вище, рішення Європейського суду з прав людини та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. У п. 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 вказано, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Відповідно до приписів п. 32 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 поняття "майно" може означити "існуюче право" або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право; і в цілях статті 1 Першого протоколу Конвенції - таке законне сподівання можна вважати додатковою частиною майнових прав (п. 35 вказаного рішення). Отже, забезпечуючи виконання [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики шляхом укладення іпотечних договорів, предметом якого є спірне нерухоме майно, [PERSON] мала законне сподівання на отримання, у разі порушення [PERSON] зобов'язань за договором позики, компенсації за надані та неповернуті боржником кошти шляхом набуття права власності на передане в іпотеку спірне нерухоме майно та, відповідно, можливості використання (реалізації) права власності на це майно, зміст якого (права власності) відповідно до ст. 317 ЦК України полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном. У той же час, звертаючись із позовом про визнання права власності на спірне майно, що не суперечить позиції Верховного Суду України стосовно правової можливості звертатися до суду з відповідними позовами у разі навіть врегулювання сторонами в іпотечному договорі позасудового порядку задоволення вимог іпотекодержателя (постанови Верховного Суду України від 26.12.2011 у справі № 4/1 та від 19.08.2014 у справі № 5011-32/10471-2012, від 21.09.2016 року), свідчать про невизнання та оспорення [PERSON] права власності [PERSON] на спірне нерухоме майно. У разі якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 07.11.2012 № 6-107цс12). Статтями 181 та 182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, а право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема, їх виникнення, підлягають державній реєстрації. Згідно з приписами ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України суд підтверджує наявне право в разі, якщо його хтось заперечує або не визнає (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 12.11.2014 у справі № 6-129цс14). Крім того, у вказаній постанові Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що рішення суду про захист порушеного права та визнання за позивачем прав на спірне майно є підставою для реєстрації такого права. Як вбачається з правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, застосованої в ухвалі від 10.11.2016 року у справі № 369/13111/15-ц: «Згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-124 цс-13 ) відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.» Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 52 від 10.11.2016 року та постанови про арешт майна боржника державним виконавцем Чорним В.С. Жовківського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області 10.11.2016 року відкрито виконавче провадження №52847332 щодо стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача [PERSON] 4391010,41 грн. боргу, одночасно з відкриттям даного виконавчого провадження 10.11.2016 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно даної постанови на все майно, що належить відповідачу [PERSON] накладено арешт. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Відповідно про правового висновку, викладеному в Постанові Верховного Суду України від 21.09.2016 року у справі № 6-1685цс16 : «Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України)». Судом встановлено, що [PERSON] зверталась до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно. Судом встановлено, що у державного реєстратора наявні підстави для відмови в державній реєстрації спірного майна, передбачені п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на даний час обсяг майна від того, що передавалося в іпотеку, не є відмінним, та встановлено теперішню ринкову вартість спірного майна. Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду України від 12.10.2016 року у справі № 200/5731-14ц: «Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналіз статей 36, 37, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). У справі, яка переглядається суди встановили, що боржник не виконував умови договору, кредиту не погасив, унаслідок чого утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто банк має право на визнання права власності на предмет іпотеки. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16». Отже суд, встановив, що [PERSON] не виконував умови договорів позики, укладених з [PERSON], позику не погасив, унаслідок чого утворилася заборгованість, а положеннями іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, умовами договорів іпотеки не передбачено, щоперехід права власності на нерухоме майно згідно договору іпотеки у позасудовому порядку може відбуватись виключно за згоди іпотекодавця, беручи до уваги, що в державного реєстратора наявні підстави для відмови в державній реєстрації спірного майна, що є перепоною для реалізації [PERSON] права іпотекодержателя, право позивача [PERSON] є порушеним, тому [PERSON] має право на визнання права власності на предмет іпотеки. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог. Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи немає.

Outcome: approved