Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією багатоквартирного будинку шляхом зобов`язання вчинити певні дії до [PERSON] , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій просила усунути перешкоди в користуванні прибудинковою територією багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] здійснити демонтаж огорожі (металевого паркану) за його власний рахунок. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власницею Ѕ квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2006р. Квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку (понад 40 квартир). В 2019 році у цьому ж будинку квартиру №24 придбав Відповідач. Набувши майнових прав на житлову нерухомість, Відповідач самовільно, без дозволу інших співвласників, встановив на прилеглій до його квартири земельній ділянці паркан не маючи на це жодних правових підстав. Встановленням паркану Відповідач фактично позбавив можливості інших власників квартир використовувати огороджену частину земельної ділянки, як прибудинковою територією, внаслідок цього були порушені зокрема права Позивачки. Відповідач забороняє будь-якому транспорту зупинятися поряд зі зведеним ним парканом, мотивуючи це тим, що останні загороджують йому прохід. З приводу цього неодноразово виникали спори та суперечки між Позивачкою та Відповідачем. Ухвалою суду від 07 квітня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 08 липня 2021 року. Ухвалою суду від 14 квітня 2021 року задоволено клопотання Позивача про витребування доказів. Витребувано з Приморської районної адміністрації Одеської міської ради належним чином завірену інформацію чи видавався [PERSON] дозвіл на встановлення паркану або дозвіл на відведення йому у власність земельної ділянки для обслуговування квартири за адресою: [ADDRESS] . 20 травня 2021 року до суду від Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року про витребування доказів. В заяві містить інформація, яка, свідчить про те, що будь-яких рішень щодо надання дозволу на встановлення паркану або дозволу на відведення у власність земельної ділянки для обслуговування квартири за адресою: [ADDRESS] не приймалось та відповідні документи за даним фактом не створювались. 16 червня 2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому Відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки будь-яким чином зведений ним паркан не порушує прав Позивача, крім того земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку. 29.06.2021 року до суду надійшла Відповідь на відзив в якому Позивач з викладеним у Відзиві не згодна, оскільки Відповідач без будь-яких правових підстав огородив частину земельної ділянки, яка згідно ст. 382 ЦК України належить усім власникам квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини, а тому не можна приймати до уваги доводи про те, що спірна земельна ділянка, необхідна для обслуговування квартири відповідача, крім того право власності на неї відповідачем не зареєстровано. Також, вважає, що не заслуговують на увагу посилання відповідача на відсутність правовстановлюючих документів на право власності або право користування юридичної особи, оскільки сам по собі факт, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території, та не дає право використовувати її без згоди співвласників будинку. Позивач вважає що ефективним захистом її порушених прав на користування прибудинковою територією, частина якої була самовільно захоплена Відповідачем буде усунення перешкод в користуванні шляхом зобов`язання [PERSON] за власні кошти демонтувати зведений ним паркан. У судове засідання 08 липня 2021 року з`явилися, представник позивача та представник відповідача.В судове засідання не з`явився представник третьої особи - ПРА ОМР, про дату, час та місце судового засідання сповіщався належним чином. Сторонам роз`яснено права та обов`язки. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив задовольнити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні не визнав позовні вимоги, заперечував проти їх задоволення. Представника позивача у судовому засіданні подав клопотання про відкладення розгляду справи, для з`ясування всіх обставин справи. Представник відповідача не заперечував проти відкладення розгляду справи. Суд задовольнив клопотання та оголосив по справі перерву на 01 листопада 2021 року. З 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній основній відпустці. У судове засідання 01 листопада 2021 року з`явилися, представник позивача та представник відповідача. Представник позивача у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник Відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, врахувавши надані сторонами пояснення, на основі з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, наявні у справі докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приморської районної адміністрації Одеської міської радипідлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено,що Позивачка є власницею Ѕ квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2006р. Відповідач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Квартира розташована на першому поверху багатоквартирного будинку. На теперішній час [PERSON] огородив територію біля квартири [ADDRESS] шляхом встановлення металевого паркану. Відповідно відомостей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради рішень щодо надання дозволу на встановлення паркану або дозволу на відведення у власність земельної ділянки для обслуговування квартири [ADDRESS] не приймалось та відповідні документи за даним фактом не створювались. Пунктом першим частини першої статті першої Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" визначено, що житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири є багатоквартирним будинком. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції чинній на момент набуття відповідачем права власності на квартиру) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України. Відповідно до статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема - співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Частинами першою-третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Згідно з четвертим та шостим пунктами частини першої статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. В постанові від 12 серпня 2020 року по справі № 569/16666/16-ц Верховний Суд зазначив, що системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення їх житлових, соціальних і побутових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у вставленому законом порядку. Розміри та конфігурація такої земельної ділянки визначаються на підставі відповідної технічної документації із землеустрою, яка подається на затвердження уповноваженому на прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування. Зазначене у статті 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" поняття "права на земельну ділянку" варто розуміти як оформлене у встановленому законом порядку право власності чи право постійного користування. Лише після оформлення такого права розміри і конфігурація земельної ділянки вважаються встановленими. Між тим, в постанові від 05 листопада 2020 року по справі № 766/8919/18, Верховний Суд, розглядаючи аналогічний даному спір зазначив, що сам по собі факт, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території, та не дає право використовувати її без згоди співвласників будинку. Викладеним спростовуються доводи про те, що земельна ділянка не перебуває у власності чи користуванні мешканців будинку. За загальним принципом юридичної визначеності при однаковій юридичній силі кількох джерел права, перевага надається тому, який було прийнято (ухвалено) пізніше. Відтак, враховуючи те, що висновки, викладені в постанові ВС від 05.11.2020р. були зазначені пізніше порівняно з тими, що наведені в постанові ВС від 12.08.2020р., саме вони, підлягають застосуванню щодо конкретних обставин при вирішення даного спору. В постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року по справі № 608/1732/17-ц вказано, що із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України вбачається, що земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. У зв`язку з наведеним, право на користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, виникає у співвласника багатоквартирного жилого будинку із набуттям права власності на квартиру та/або нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і підлягає захисту в силу змісту статті 42 ЗК України. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. На підставі положень статті 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 цієї статті, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, перевіривши доводи позовної заяви та повно і всебічно дослідивши всі наявні докази, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією багатоквартирного будинку шляхом зобов`язання вчинити певні дії.

Outcome: approved