Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», звертаючись до суду з позовом до [PERSON] просило звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі Договору іпотеки №РСL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року на іпотечне майно - квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Кошти отримані від реалізації заставного майна направити на погашення заборгованості в сумі 7 540 737 грн. 65 коп. перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за Кредитним договором №МL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року», що є предметом позову. Представник позивача Виговська Д. О. в судовому засіданні позовній вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснив, що 27 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №МL-009/920/2006, за умовами договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 62 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 13,99% річних, дата повернення кредиту - 27 грудня 2016 року. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 27 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товарситвом «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №РСL-009/920/2006. За умовами договору іпотеки, предметом іпотеки виступає нерухоме майно - квартира [ADDRESS] Факт неналежного виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору встановлена рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2014 року, яким присуджено стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором №МL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року в загальному розмірі 828744 грн. 60 коп., яке набрало законної сили та пред'явлено до примусового виконання, однак до цього часу не виконано боржником. Враховуючи той факт, що позичальником, не виконуються умови кредитного договору, станом на 01 квітня 2016 року заборгованість по кредитному договору становить 7 540 737 грн. 65 коп., тому у позивача виникло право пред'явити до суду вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON], майновому поручителю, у спосіб визначений у позовній заяві. Відповідач та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, під час розгляду представником від подача подана заява про застосування строків позовної давності, у зв'язку з чим відмовити у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] та представник третьої особа [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду сапери повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 27 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Кредитний договір №МL-009/920/2006, за умовами договору Банк надав Позичальнику кредит в сумі 62 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в сумі 13,99% річних, дата повернення кредиту - 27 грудня 2016 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено Договір іпотеки №РСL-009/920/2006. За умовами договору іпотеки, предметом іпотеки виступає нерухоме майно - квартира [ADDRESS] Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" поняття іпотеки визначається як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду. 10 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», яке виступає правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір купівлі-породажу кредитного портфелю, відповідно до предмету договору Продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у Додатку 1 до цього Договору), а Покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Продавця Винагороду. 10 грудня 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», яке виступає правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір відступлення права вимоги. Відповідно до предмету договору, у зв'язку з укладанням Договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 10 грудня 2010 року між Фактором та Клієнтом, за яким Клієнт передав Фактору права вимоги за Кредитними договорами, перелік яких міститься у Додатку №1 до даного Договору, укладеними між Клієнтом та позичальниками Клієнта, перелік яких міститься в Додатку №1 до даного Договору, що забезпечений іпотекою /заставою за Договорами іпотеки/Договорами застави, перелік яких міститься в Додатку №1 до даного Договору, укладеними між Клієнтом та Боржниками/Третіми особами, сторони домовили про наступне: Клієнт передає та відступає Фактору сукупність прав, належних Клієнту за Договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звернути стягнення на заставлене майно. Згідно Витягу з Додатку №1 до Договору про відступлення права вимоги від 10 грудня 2010 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за Кредитний договір №МL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року, де позичальником виступає [PERSON], та Договором іпотеки №РСL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року, де майновим поручителем виступає [PERSON] Відповідно до положень статей 1077, 1078 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як з'ясовано судом, 11 вересня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва в межах розгляду цивільної справи №755/27827/13-ц ухвалене рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Присуджено стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором №МL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року в сумі 55 673 долари США 43 центи, що за курсом НБУ станом на 17.06.2014 року становить 654 056 грн. 69 коп., відсотків за користування кредитними коштами в сумі 6046 доларів США 42 центи, що за курсом НБУ станом на 17.06.2014 року становить 71033 грн. 91 коп., пеню за прострочення виконання зобов'язань в сумі 100 000 гривень та судовий збір в сумі 3654 гривні, а всього 828744 грн. 60 коп. В решті позовних вимог відмовлено. 10 вересня 2015 року головним державним виконавцем Відділу державно виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві Макаренко С.В. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №755/27827/13-ц, виданого 23 січня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] на користь ОТП «Факторинг Україна» боргу в сумі 828 744,60 грн. Виходячи з предмету позову, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» посилається, як на підставу звернення стягнення на предмет іпотеки, на порушення з боку Позичальника, яким виступає [PERSON]. третя особа, зобов'язань за Кредитним договором №МL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року, у зв'язку з чим станом на 01 квітня 2016 року виникла заборгованість на загальну суму 61719,85 доларів США, що еквівалентно 1 618 183,37 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та на пеню за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 5 922 554,28 грн. Як роз'яснено у п. 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Таким чином, пред'явленню вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна передувати вимога саме про стягнення суми боргу, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки може бути одним із способів виконання рішення суду про стягнення суми боргу. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що позивач скористався своїм правом вимагати дострокового повернення кредиту, ці обставини встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2014 року, яким присуджено стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором №МL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року в сумі 55 673 долари США 43 центи, що за курсом НБУ станом на 17.06.2014 року становить 654 056 грн. 69 коп., відсотків за користування кредитними коштами в сумі 6046 доларів США 42 центи, що за курсом НБУ станом на 17.06.2014 року становить 71033 грн. 91 коп., пеню за прострочення виконання зобов'язань в сумі 100 000 гривень. Правовими наслідками пред'явлення вимоги банку про повне дострокове погашення зобов'язання за кредитом є наступні: 1) дана вимога змінює строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором; 2) моментом виконання основного зобов'язання за кредитним договором стає дата, вказана в вимозі банку про повне дострокове погашення зобов'язання за кредитним договором; 3) з цього моменту банк втрачає право на нарахування відсотків за кредитним договором; 4) з цього моменту починається перебіг строку позовної давності; 5) з цього моменту починається відлік шестимісячного строку, в межах якого банк праві пред'явити вимогу до поручителя шляхом подання позову; 6) право на стягнення пені та інших видів відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання зберігається до часу повного погашення боргу. В той же час, в межах даного спору позивачем не наведено правового обґрунтування підстав звернення з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, яка визначена в сумі 7 540 737, 65 грн., при цьому при проведенні розрахунків загального розміру заборгованості по кредитному договору, яка розрахована станом на 01 квітня 2016 року, позивачем включено тіло кредиту, відсотки за користування кредитом та пеню за прострочення виконання зобовязання, починаючи з січня 2006 року, тобто без врахування обставин, які встановлені рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вересня 2014 року, яке набрало законної сили та пред'явлено до примусового виконання, а в силу вимог ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно з положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки незалежним експертом суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, означає встановлення її в грошовому вираженні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі №6-2654цс16, що в силу положень ст.. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковим Із змісту ч.1 ст.38 та ч.1 ст.39 Закону випливає, що суд має право прийняти рішення про задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому може передбачити право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, при цьому у рішенні суду має бути зазначено, зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено у пункті 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено - право звернення стягнення на предмет застави/іпотеки може бути заявлено заставодержателем лише в чітко визначених законом або договором випадках, наприклад при передачі заставодавцем/іпотекодавцем предмета застави/іпотеки іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним (частина друга статті 586, пункт 2 частини другої статті 592 ЦК); порушення обов'язків, установлених іпотечним договором (частина перша статті 12 Закону України "Про іпотеку"); порушення споживачем умов договору про надання споживчого кредиту (частина десята статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"). Враховуючи вищевикладене суд не вбачає підстав для задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» пред'явлених до [PERSON], яка виступає майновим поручителем, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №МL-009/920/2006 від 27 грудня 2006 року, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки є одним із способів виконання рішення суду про дострокове стягнення заборгованості по кредитному договору, в той же час всупереч вимог ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали підтвердити дійсний розмір заборгованості, яка виникла у Позичальника [PERSON], що унеможливлює надати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом , яка встановлена рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 вкрсняч 2014 року, та вартості іпотечного майна, за відсутності оцінки вартості іпотечного майна, що є предметом доказування в межах даного спору, в той же час відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд враховує, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" № 1304 - VІІ від 03.06.2014 року. Відповідно до ст.1 вищевказаного Закону визначено, що протягом його дії: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. метрів для квартири та 160 кв. метрів для житлового будинку. Даним вимогам щодо нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки, і надано як забезпечення кредиту в іноземній валюті, відповідача квартира [ADDRESS], оскільки її площа не перевищує 140 кв. м. (загальна плоаща квартири, що є предметом іпотеки, - 60,20 кв.м.). Дані щодо наявності у відповідача іншого нерухомого житлового майна в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Виходячи з положень ч.2 ст.31 Цивільного процесуального кодексу України, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову, а також до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки визначена позивачем сума кредитної заборгованості є спірною, заперечується відповідачем, надані позивачем розрахунки заборгованості містять суперечливі дані, крім того посилання суду в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки незалежним експертом суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку», в той же час представник позивача процесуальним правом подати заяву про зміну підстав та предмету позову до початку розгляду справи не скористався, а при вирішення спору суд не має право вийти за межі позовних вимог, що передбачено ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи з положень частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим. Зважаючи на те, що в межах даного спору судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, тому відсутні підстави для застосування до відносин, які виникли між сторонами спору, позовної давності в розумінні положень ст.261 Цивільного кодексу України, враховуючи подано до суду заяву відповідача про застосування строків позовної давності. Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. ( п. 4 ст. 129 Конституції України) Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. (ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України) За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. ( ч.3 ст.212 Цивільного процесуального кодексу України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], третя особа [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, відсутні підстави для розподілу судових витрат, враховуючи, що судом винесено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed