Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, обгрунтовуючи який позивач посилався не невиконання [PERSON] цивільно-правових зобов'язань за кредитним договором, забезпеченим майновою порукою відповідача [PERSON] просив з врахуванням уточнень: 1. У рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] перед товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Базель-фінанс» по кредитному договору № KF 47191 від 19/02/2008 року в розмірі 1 293 197 доларів США 32 центи, звернути стягнення на предмет іпотеки. 2. Визначити спосіб реалізації предмету іпотеки відповідно до ст.38 Закону України «Про іпотеку» шляхом визнання за ТОВ «ФК «Базель-фінанс» права на продаж будь-якій особі - покупцеві предмету іпотеки: житлового будинку житловою площею 54,9 кв.м та загальною площею 298,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 3223188401:022:0041, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за ціною, яка буде визначена експертним шляхом на момент продажу, з наданням ТОВ «ФК «Базель-фінанс» всіх прав та повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу. 3. Надати ТОВ «ФК «Базель-фінанс» включаючи, але не обмежуючись: право підпису договорів купівлі-продажу в якості Продавця; право на отримання у всіх підприємствах, установах, організаціях, у тому числі органах Державного агентства земельних ресурсів України, органах Державного земельного кадастру України, органах Державної виконавчої служби України, органах Державної реєстраційної служби, нотаріусів, будь-яких довідок, витягів та документів, в тому числі витягу з Державного земельного кадастру щодо вказаного майна; право подавати від імені [PERSON] до органів Державної реєстрації речових прав та нотаріусів заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, отримувати документи, необхідні для здійснення державної реєстрації права власності на вищевказаний предмет іпотеки; право на здійснення будь-яких платежів, що стосуються предмету іпотеки, яке підлягає зверненню стягнення за цим рішенням. 4. Звільнити з-під арешту житловий будинок житловою площею 54,9 кв.м та загальною площею 298,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], та земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер 3223188401:022:0041, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, накладеного постановою відділу примусового виконання рішень ДВС України від 13.09.2012 року в процесі здійснення виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 31774965. 5. Виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового будинку житловою площею 54,9 кв.м та загальною площею 298,3 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 6. Зобов'язати Халеп'янську сільську раду Обухівського району Київської області зняти з реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов з врахуванням уточнень підтримав повністю, посилаючись на наявність заборгованості за кредитом, неможливість врегулювання спору в позасудовому порядку з огляду на наявність арешту на іпотечне майно в межах іншого виконавчого провадження. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмові заперечення, в яких посилався на незаконність і необґрунтованість позову, задоволення якого призведе до втрати єдиного житла чотирма неповнолітніми дітьми. Представник відповідача відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України [PERSON] проти позову заперечив частково, посилаючись на безпідставність вимог про зняття арешту з майна, накладеного для виконання судового рішення про стягнення значної суми коштів. Представник третьої особи Халеп'янської сільської ради подав заяви, в яких просив розглядати справу за його відсутності та проти позову заперечив, посилаючись на відсутність власної компетенції для реалізації вимог позивача. Представник третьої особи орган опіки та піклування Обухівської районної державної адміністрації Київської області [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на необґрунтованість порушення прав чотирьох неповнолітніх дітей, які можуть залишитись без житла. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась повторно, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлена належним чином, заперечень щодо позову, заяв та клопотань до суду не направила. Вислухавши представників сторін та третіх осіб, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 19 лютого 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та третьою особою [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачеві було видано кредит в розмірі 900 000 доларів США строком до 18.02.2028 року, що підтверджується копією договору з додатком. При цьому суд приймає до уваги, що докази кредитування на суму 1 293 197 доларів 32 центи США, зазначену у позові, під час судового розгляду не подавались. Вказаний кредитний договір був укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України. Докази фактичної передачі коштів позичальнику за вказаним договором суду не надавались. Згідно ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 585 ЦК України, одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна. 19 лютого 2008 року між ВАТ «Електрон Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно умов якого за рахунок належного йому нерухомого майна - житлового будинку житловою площею 54,9 кв.м та загальною площею 298,3 кв.м, та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 3223188401:022:0041, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], забезпечено зобов'язання третьої особи [PERSON] за вказаним вище кредитним договором на загальну суму із врахуванням додаткового договору від 03.04.2008 року 1 250 000 грн., що підтверджується копією договору, додаткового договору. Відповідно до складеного ПАТ «Фольксбанк» розрахунку заборгованість за вказаним вище кредитним договором складає 1 293 197,32 доларів США станом на 30.01.2013 року, і складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1 208 160 доларів США, процентів за користування кредитом в розмірі 85 037,32 доларів США. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до умов договору та вказаної норми законодавства позивач має право вимоги дострокової сплати йому всіх передбачених договором коштів, оскільки позичальником було прострочено графік погашення заборгованості. Згідно ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Частиною 2 статті 592 ЦК України передбаченно, що заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави, зокрема і у випадках, встановлених договором. Аналогічні положення містяться також і в інших нормах права, зокрема в ст.19, ч.ч.1,6 ст.20, ст.21 Закону України "Про заставу", ч.2 ст.25, п.2 ч.1 ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частина 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» надає право позивачу ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи викладене, чинним законодавством України передбачене право кредитора вимагати звернення стягнення на майно, однак вирішуючи спір суд приймає до уваги недоведеність окремих суттєвих обставин, на які посилається позивач та вимоги чинного на час вирішення спору законодавства. 06.05.2009 року відповідачеві [PERSON] було направлено повідомлення-вимогу ВАТ «Фольксбанк», в якій зазначено, що у випадку невиконання до 13.05.2009 року боржником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором на суму 46 667,96 доларів США банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується листом. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21.12.2009 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 10674897 грн. 76 коп. Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 13.09.2012 року було накладено арешт на належне [PERSON] нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], в межах виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.06.2011 року про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 11 778 742 грн. 71 коп., що підтверджується копією постанови. 19 вересня 2013 року було укладено і нотаріально посвідчено договір, згідно якого ПАТ «Фольксбанк» передав, а ТОВ «ФК «Базель-фінанс» прийняв всі права вимоги за кредитним договором № KF47191 та іпотечним договором від 19.02.2008 року, що підтверджується копією договору, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки. Лише 19.03.2014 року про відступлення права вимоги відповідача [PERSON] було повідомлено ПАТ «ВіЕсБАНК», що підтверджується листом, квитанцією пошти. 25 березня 2014 року позивач ТОВ «ФК «Базель-фінанс» звернувся до відповідача [PERSON] із письмовою вимогою про усунення порушень, в якій зазначено, що у випадку невиконання боржником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором на суму 1 293 197,32 доларів США негайно банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується листом, квитанцією пошти. Правовий статус позивача підтверджується статутом, випискою з ЄДРЮОФОП, протоколом, наказом. В спірному житловому будинку постійно проживають відповідач [PERSON], третя особа [PERSON], а також четверо їх неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які не мають іншого місця проживання, що підтверджується довідками Халеп'янської сільської ради, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Оцінюючи подані сторонами та досліджені судом вказані вище докази, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б переконливо підтверджували значну кількість перейменувань, реорганізацій кредитора, передачі прав кредитора від однієї юридичної особи до іншої, правовстановлюючі документи яких суду не надавались. Так, згідно змісту позовної заяви та окремих наявних у справі документів кредит було видано відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», саме із цією юридичною особою також укладався іпотечний договір. Надалі у справі зазначаються різні найменування кредитора, однак підтверджуючих документів для ідентифікації як того самого кредитора суду не подано, зокрема зазначаються назви: відкрите акціонерне товариство «Фольксбанк», публічне акціонерне товариство «Фольксбанк», публічне акціонерне товариство «ВіЕсБанк», ТОВ «ФК «Базель-фінанс». Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови іпотечного договору як виду майнової поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та умовами договору право на односторонню зміну умов кредитного договору шляхом пред'явлення вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів раніше визначеного договором терміну. Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. Разом із тим, як установлено судом, після направлення письмових вимог сторони правовідносин продовжили виконувати свої права та обов'язки відповідно до первинних умов кредитного договору - згідно з графіком щомісячного погашення кредиту й сплати процентів. Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14. В спірних правовідносинах кредитор, а саме ПАТ «Фольксбанк», використав своє право на дострокове повернення позики звернувшись до суду, який 21.12.2009 року стягнув всю суму заборгованості за договором, в тому числі і дострокове повернення кредиту, на загальну суму 10 674 897 грн. 76 коп. Суд приймає до уваги, що судове рішення було винесено відносно боржника, який отримав кредит - [PERSON], тобто кредитор використав своє право вимоги саме до неї, а не до іпотекодавця, який до участі в справ не залучався, при цьому рішення було винесено в 2009 році, а із цим позовом до [PERSON] ТОВ «ФК «Базель-фінанс» в якості кредитора звернувся 01.04.2014 року. Аналізуючи вказані вище норми права та правові позиції Верховного Суду України, які підлягають застосуванню суд вважає, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами до майнового поручителя (іпотекодавця) із пропуском встановленого законом строку, тому у відповідача не виникають із передбачених законом підстав зобов'язання відповідати іпотечним майном за невиконання іншою особою грошових зобов'язань. Згідно ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. З іпотечного договору та додаткового договору про внесення до нього змін вбачається, що майновий поручитель [PERSON] був обізнаний із сумою кредиту 1 250 000 доларів США. Позовні вимоги про звернення стягнення на майно для сплати заборгованості [PERSON] за кредитом в розмірі 1 293 197 доларів США 32 центи значно перевищують суму майнового поручительства [PERSON], при цьому відомості про зміну зобов'язання в частині збільшення його грошового розміру зі згоди поручителя в матеріалах справи відсутні, хоч обсяг його відповідальності збільшується. Чинним рішенням суду з боржника [PERSON] стягнуто 10 674 897 грн. 76 коп., що у перерахунку в долари США на цей час на курсом НБУ становить значно менш ніж сума заборгованості, у рахунок якої позивач просить звернути стягнення на майно - 1 293 197 доларів США 32 центи. За таких обставин, майнова порука відповідача може вважатись припиненою. Інші позовні вимоги є похідними від вимоги про звернення стягнення на майно, тому також не можуть вважатись обґрунтованими, крім того, їх слід визнати такими, що не підлягають задоволенню з врахуванням також і наведеного нижче. Згідно п.1 ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Спірний житловий будинок є забезпеченням зобов'язання третьої особи [PERSON] за споживчим кредитом, наданим у іноземній валюті, житловий будинок використовується як єдине місце постійного проживання шістьох осіб, в тому числі чотирьох неповнолітніх дітей. Визначені частиною позовних вимог права, якими позивач просить наділити його в судовому порядку, не передбачені ні договором іпотеки, ні ЦК України, ні Законом України «Про іпотеку», ні іншими нормами чинного заколнодавства. Суд не вбачає правових підстав наділяти позивача фактичними правами власника нерухомого майна без наявності у нього такого права власності, вимоги прозову в цій частині жодним чином не вмотивовані у позовній заяві, а також представником позивача у судовому засіданні. Позов в цій частині не грунтується на законі та є безпідставним. Позивач також просить звільнити з-під арешту спірне нерухоме майно, однак правове обгрунтування таких вимог суд вважає юридично неспроможним. Так, арешт на спірене майно накладений постановою державного виконавця для виконання чинного судового рішення про стягнення коштів із [PERSON] та ще двох осіб в солідарному порядку. Звільнення з під арешту цього майна може призвести до невиконання чинного судового рішення, збільшення обсягу солідарної відповідальності двої інших боржників. Позов в цій частині заперечений всіма відповідачами та третіми особами. Згідно ч.ч. 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Позивач не є власником майна, на яке накладено арешт, не посилається на те, що вважає це майно своєю власністю, тому не є належним позивачем за вимогами, які ґрунтуються на ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження». Норми ст.572 ЦК України, ч.ч.6,7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», на які посилається позивач в обґрунтування відповідних позовних вимог не породжують правові наслідки у виді скасування арешту на вже описане майно, не встановлюють переваги перед іншими кредиторами у визначений позовом спосіб. Виконавче провадження не завершене, з пояснень представника ВДВС в судовому засдіанні вбачається, що виконавчі дії тривають, здійснюється реалізація арештованого майна, тому підстав для зняття арешту немає. При цьому суд звертає увагу на те, що стягнення за вказаним судовим рішенням проводяться на користь банку, який видавав кредит також і [PERSON], тому з огляду на безпідставні вимоги про звільнення майна з-під арешту непереконливими вважаються доводи про належний перехід права вимоги у спірних правовідносинах саме до позивача, а із врахуванням відсутності належним чином завіреного розрахунку - також щодо наявності заборгованості за кредитом станом на час вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів, позовні вимоги щодо звільнення майна з-під арешту не грунтуються на законі і не пілягають задоволенню. Згідно ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Матеріали справи не містять відомостей про укладення договору іпотеки із погодженням (з дозволу) органу опіки та піклування, що суперечить вимогам принципу 4 Декларації прав дитини, ст.ст. 1,8 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2,3,12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», які були чинні на час виникнення спірних правовідносин. Примусове відчудження спірного будинку призведе до позбавлення дітей житла, тому орган опіки та піклування заперечив проти позову. Крім того, під час судового розгляду позивач не повідомив відомостей про існування певних умов для примусового виселення мешканців будинку, зокрема, що мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Сукупність описаних вище недоліків у правовій позиції позивача, неподання ним достатніх доказів для підтвердження всіх обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, унеможливлює достатньо обгрунтоване задоволення позову, оскільки це призведе до порушення законних прав та інтересів інших осіб, особливо чотирьох неповнолітніх дітей, яких позивач просить виселити без надання іншого житлового приміщення напередодні зимового періоду. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих стронами доказів, суд вважає, що позовні вимоги неповністю грунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.10,11,60 ЦПК України не довів позовні вимоги, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed