Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди батька. В обгрунтування позову зазначила, що вона з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі з 29 січня 2011 року по 01 листопада 2012 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2014 року з [PERSON] стягуються аліменти на користь позивачки на утримання сина - [PERSON] З моменту розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, з сином не спілкується, жодної участі у вихованні дитини не бере. Позивачка самостійно займається вихованням сина, дбає про його фізичний та духовний розвиток. Зазначила, що має батьків, які проживають в Російській Федерації та бажають і мають можливість фінансово допомогти в оздоровленні дитини. З метою забезпечення духовного та фізичного розвитку дитини, підвищення рівня світогляду, лікування, оскільки дитина часто хворіє, вона намагається організувати сину поїздку на море. Однак, відповідач не надає необхідних дозволів на виїзд дитини за кордон, на прохання позивачки нотаріально засвідчити дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач відмовляється. Такі дії відповідача суперечать інтересам дитини та перешкоджає її фізичному і духовному розвитку. Тому позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позовній заяві. Пояснила, що в Російській Федерації проживають її батьки. Оскільки дитина часто хворіє, вона бажає її оздоровити в морській кліматичній зоні. Так як відповідач матеріально їй не допомагає, вона намагається повезти дитину на море саме до Російської Федерації, де їй в цьому допоможуть батьки. Просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволені позову, оскільки не довіряє позивачці та Російській Федерації. Також пояснив, що допомогти в оздоровленні та лікуванні дитини не має можливості, але зауважив, що в оздоровленні сина може допомогти його мати. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01 листопада 2012 року розірвано (а.с.7). Від шлюбу мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою (а.с.6,10). Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2014 року з [PERSON] стягуються аліменти на користь позивачки на утримання сина - [PERSON] (а.с.8). З моменту розлучення, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні дитини, [PERSON] з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, з сином не спілкується, жодної участі у вихованні дитини не бере, має заборгованість по виплаті аліментів. (а.с.9). Позивачка самостійно займається вихованням сина, дбає про його фізичний та духовний розвиток (13,14). Маючи батьків, які проживають в Російській Федерації та бажають і мають можливість фінансово допомогти в оздоровленні дитини, з метою забезпечення його духовного та фізичного розвитку, підвищення рівня світогляду, лікування, оскільки дитина часто хворіє, [PERSON] намагається організувати сину поїздку на море (а.с.12). Також судом встановлено, що батько дитини добровільної згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України не дає, посилаючись на те, що не довіряє позивачці та Російській Федерації. Таким чином, між сторонами виник спір щодо тимчасового виїзду дитини з України для оздоровлення і лікування та оформлення відповідних документів для її виїзду на певний період. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року та ратифікованої 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За приписами ст.141 Сімейного кодексу України - "Батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. А згідно з ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток." Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України). Виходячи з положень ст.ст.150, 151, 153, 155, 157 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьки мають право обирати форми і методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Статтею 313 Цивільного кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України", постановою Кабінету Міністрів Українивід 7 травня 2014 р. № 152 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон". Згідно положень Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України , за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїздувід 16 листопада 2016 р. № 1001) за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України ) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за таким документом як паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цим Порядком. Також за цим Порядком передбачено, що оформлення, обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються особі, яка не досягла 16-річного віку, на підставі заяви-анкети одного з батьків. У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення, обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи встановлені обставини справи, положення вищевказаних норм національного законодавства та міжнародно-правових актів, взявши до уваги права та інтереси обох батьків, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини на лікування, дозвілля та відпочинок, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. При цьому суд враховує і те, що при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування. Також суд не приймає до уваги та відхиляє пояснення відповідача з приводу того, що він нещодавно сплатив заборгованість по аліментах, оскільки ці факти не підтверджені будь-якими доказами. За правилами ст.88 Цивільного процесуального кодексу України - "Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати".

Outcome: approved