Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] (далі також позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі також відповідач) про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року померла в м. Баранівка Житомирської області [PERSON]-бабуся позивача. У зв'язку із смертю [PERSON] відкрилася спадщина на майно, що належало їй на день смерті, а саме: індивідуальний житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Позивач на день смерті проживала разом із спадкодавцем, а тому є такою, що прийняла спадщину. Окрім неї, право на спадщину мав її рідний брат-[PERSON] та син померлої-батько позивача [PERSON], який помер [INFO] У січні 2017 р. позивач звернулася до приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на вище вказаний будинок з господарськими спорудами, однак їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві і даних про його реєстрацію. Зважаючи на викладене, позивач вирішила звернутися до суду з позовною заявою за захистом свого права на спадщину з проханням визнати за нею право власності на жилий будинок з господарськими спорудами. Позивач в судове засідання не з'явилася, через канцелярію Баранівського районного суду подала заяву та просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила ухвалити рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, через канцелярію Баранівського районного суду подав письмову заяву у якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі та не заперечував проти ухвалення рішення. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] р. померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть від [INFO] р. виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції у Житомирській області. (а.с. 11). Після її смерті відкрилася спадщина на майно, що належало їй на день смерті, а саме: індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] що підтверджується матеріалами спадкової справи. Позивач прийняла спадщину, так як на день смерті проживала та була зареєстрованою з померлою [PERSON] що відповідає змісту довідки від 17.05.2016 року №2843 виданої відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Баранівської міської ради та заяви про прийняття спадщини від 13.06.2016 р. №191 (а.с.17,18). Окрім неї, право на спадщину мали: її брат [PERSON], який від спадщини відмовився на користь позивача, про що свідчить відповідна заява в матеріалах спадкової справи від 13.06.2016 р. №192; батько [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про смерть виданого Барановським відділом реєстрації актів громадянського стану Житомирської області. (а.с. 10). З метою отримання Свідоцтва про право на спадщину на вказане вище майно, позивач звернулася до приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу. Однак, Постановою від 30.01.2017 р. №87/2016/02-31 нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане вище майно у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві і даних про його реєстрацію. (а.с. 20). Довідкою КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 21.06.2016 року №147 посвідчено той факт, що дійсно за спадкодавцем [PERSON] не зареєстроване право власності на будинок, 4, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Житловий будинок було збудовано в 1965 році, а решту господарських будівель і споруд біля нього в період з 1965 по 1980 р.р., що відповідає запису Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок. (а.с. 14). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що відповідає приписам пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Окрім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Таким чином, будівництво будинку та надвірних споруд було завершено до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Тому враховуючи те, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для встановлення виникнення права власності у спадкодавця на зазначене майно слід керуватися нормами, що діяли на момент завершення будівництва, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року. Стаття 100 ЦК УРСР 1963 року визначала, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. Норми ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачали обов'язкову державну реєстрацію нерухомого майна. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1297 ЦК України встановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Враховуючи той факт, що позивач дійсно є спадкоємцем померлого та прийняла спадщину в порядку і в строки передбачені ст.ст. 1268, 1270 ЦК України, з огляду на неможливість іншим чином оформити право власності на нерухоме майно спадкодавця у зв'язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд дійшов висновку, що в даному випадку вимоги про визнання за позивачем права власності на спадкове майно є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved