Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У березні 2017 року позовом [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права власності на самочинне будівництво. В подальшому, протокольною ухвалою суду від 12.06.2017 року було проведено заміну відповідача з Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації на Київську міську раду (далі - відповідач). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 грудня 2011 року позивач придбав у громадянина [PERSON] гараж по вул. Артилерійській 11/13(15) у м. Києві. Купівля цього гаражу відбувалася в усній формі та на підставі розписки про передачу позивачем у присутності свідків обумовленої між покупцем і продавцем суми коштів. Будь-якої технічної документації або реєстраційних документів на даний гараж продавець [PERSON] не передавав, оскільки і сам купував його у попереднього власника [PERSON] в 1987 році у такий же спосіб без державної реєстрації. Первинний власник придбаного мною гаражу [PERSON] побудував його на земельній ділянці гаражного кооперативу "Артилерійський", адреса гаражного кооперативу [ADDRESS] ділянка 2 замість знесеного гаражу у цьому кооперативі на ділянці 1 під навчальний заклад. На даний час придбаний гараж не входить до складу згаданого гаражного кооперативу, хоча фактично його місцерозташування не змінювалося з 1987 року, а власники сусідніх гаражів з кооперативу не мають претензій щодо законності власності позивача на придбаний гараж. Тому, з метою звернення до державних органів для реєстрації свого права власності на нерухоме майно, позивач просив визнати за ним право власності на гараж за адресою [ADDRESS](15), загальною площею 34.965 м2. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що Київська міська рада не приймала рішення про надання земельної ділянки позивачу для будівництва гаража. При цьому, посилання позивача на рішення Радянської районної Ради народних депутатів від 13.04.1987 №195 є безпідставним, оскільки даним рішенням заборонено будь-яке будівництво, а тільки перенесення та установлення гаражу (збірно-розбірного). А також, не визначено, чи відноситься гараж позивача до цього переліку, оскільки відсутня ідентифікація і приналежність гаражу позивача до даного переліку. Також, позивачем не надано доказів, що попередній користувач гаражу [PERSON] мав на нього правовстановлюючі документи та мав право вчиняти дії щодо продажу гаражу. При цьому, договору купівлі-продажу не надано. На підставі вищевикладеного, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 03.03.2017 року було відкрито провадження у справі. Протокольною ухвалою суду від 12.06.2017 року проведено заміну відповідача Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації на Київську міську раду (м. Київ, вул. Хрещатик, 36). У листопаді 2017 року дана справа надійшла в провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф., а ухвалою судді від 24.11.2017 року справу прийнято до провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні. У відповідності до розпорядження керівника Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В. від 26.06.2018 року, здійснено перерозподіл даної справи на підставі доповідної помічника судді Малинникова О.Ф. від 22.06.2018 року, відповідно до якої суддя Малинников О.Ф. з 02.04.2018 року перебуває на довготривалому лікарняному, строк якого може перевищувати два місяці, що свідчить про неможливість продовження розгляду даної справи раніше визначеним суддею в строки, встановлені законом та необхідність здійснення її повторного розподілу. Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15 грудня 2017 року. У зв'язку з набранням чинності з 15 грудня 2017 року Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15 грудня 2017 року. 26.06.2018 року справа надійшла до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою суду від 27.06.2018 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 09.10.2018 року відкладено проведення підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 03.12.2018 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, а також закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено наступні обставини справи. Як вбачається із розписки про отримання грошей за проданий гараж за адресою [ADDRESS] від 18.12.2011 року, [PERSON] підтверджує те, що 28.12.2011 року продав недобудований гараж, який він купив у [PERSON] за 520 рублів в 1987 році, [PERSON] за 7500 грн. і отримання даної суми грошей підтверджує в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Рішенням Радянської районної Ради народних депутатів від 13.04.1987 №195 дозволено правлінню ГБК «Артилерійський» перенести гаражі гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно з планом прив'язки. Заборонено вказаним особам виконання будь-який капітальних робіт при установці гаражів (а.с. 6). Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). В той час, згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, як передбачено ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Під час розгляду справи позивачем не надано суду документів, які б підтверджували його права власності на гараж, що знаходиться по вул. Артилерійській 11/13(15) у м. Києві, враховуючи що надана ним розписка від 28.12.2011 року не є таким документом в розумінні ст. 657 ЦК України. В той же час, позивач просив суд визнати за ним право власності на цей гараж на умовах, передбачених ст. 376 ЦК України. Згідно положень ч. 1-3, 5 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як вказано в п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», при вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз'яснення, надані у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)". Згідно п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-VI Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Як вказано у постанові Верховного Суду України від 09.11.2016 року у справі № 2-3067/11, «З контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою. Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам». Таким чином, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього. При цьому, право власності на таке будівництво може бути визнано лише за власником чи користувачем земельної ділянки, на якій воно було збудовано. В даному випадку, позивач не надав суду доказів того, що він є власником чи користувачем земельної ділянки або що така земельна ділянка йому взагалі надавалася на законних підставах для будівництва гаражу чи для іншої цілі, що є визначальною умовою для визнання права власності в порядку ст. 376 ЦК України. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю (ч. 1 ст. 83 ЗК України). Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Земельна ділянка, на якій розташований гараж є комунальною власністю територіальної громади м. Києва. Тому, правом розпорядження об'єктами права власності територіальної громади наділена Київська міська рада. При цьому, як вказувалось вище, за рішенням Радянської районної Ради народних депутатів від 13.04.1987 №195 лише дозволено правлінню ГБК «Артилерійський» перенести гаражі гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно з планом прив'язки та заборонено вказаним особам виконання будь-який капітальних робіт при установці гаражів. З даного розпорядження взагалі не можливо визначити, що воно відноситься саме до гаражу, на яке просить визнати право власності позивач, оскільки будь-яка ідентифікація відсутня, а відповідний план, на який є посилання, суду не надано. В той же час, капітальне будівництво гаражів за розпорядженням заборонено. Розглядаючи вправу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що в даному випадку, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed