Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

в липні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Прогрес" про визнання недійсним договору оренди землі. В заяві зазначає, що між нею та Колективним виробничо-комерційним підприємством "САПСАН" (далі КВКП "САПСАН"), правонаступником якого є Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Прогрес" (далі по тексту СТзОВ "Прогрес") був укладений договір оренди землі від 7 листопада 2005 року (далі Договір). Вказаний договір був зареєстрований у встановленому законом порядку в Радехівському відділі регіональної філії центру державного земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16 грудня 2005 року за №04054590898. Відповідно по п.1.1 Договору "орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Сільської ради села Стремільче Радехівського району Львівської області. 23 травня 2013 року Львівський окружний адміністративний суд, своєю ухвалою залучив позивача до участі в справі в якості третьої особи, як орендодавця по справі за позовом СТзОВ "Прогрес" до відділу Держземаганства у Радехівському районі Львівської області, Реєстраційної служби Радехівського районного управління юстиції Львівської області, третя особа, яка заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне підприємство "Західний Буг". Під час ознайомлення із справою, яка перебуває в провадженні Львівського адміністративного окружного суду, позивачу стало відомо, що в Договорі, без його відома та погодження були внесені дописки та викреслення, які не засвідчені його підписом у встановленому законом порядку. Зокрема в п.2.3. Договору закреслено первинно вписану нормативну грошову оцінку, вказано іншу - значно меншу нормативно грошову оцінку, в п.4.1.Договору дописано ручкою "умовний за весь пай 457,50 грн.". Згоди на внесення відповідних записів чи закреслення позивач не давав й відповідно про це йому не було відомо. Наміру укладати Договір на інших умовах, ніж ті, що були первинно зазначені в Договорі без будь-яких дописувань та закреслень позивач не мав на меті. Якби позивачу було відомо про односторонню зміну умов Договору, позивач в жодному випадку не укладала б зазначений Договір. КВКП"САПСАН" не повідомляло позивача про можливість змін умов Договору в односторонньому порядку, шляхом дописування та закреслення в Договорі. Вважає, що КВКП"САПСАН" ввело позивача в оману щодо прав та обов"язків сторін, знаючи про яку позивач не укладав би оспорюваний Договір. Посилаючись на норми ст.ст.15, 16,229,230 ЦК України Закон України "Про оренду землі" просив постановити рішення, яким визнати Договір недійсним, судові витрати по справі покласти на відповідача. Справа розглядалась судами неодноразово. В процесу розгляду справи представником позивача подано заяву про зміну підстави позовних вимог, в порядку ч.2 ст.31 ЦПК України. В заяві зазначає, що Вищим спеціалізованим судом України із розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 року скасовано рішення Радехівського районного суду Львівської області від 6.02.2014 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 28.04.2014 року, справу скеровано на новий розгляд до суду першої інстанції, тому позивач скористалась своїм правом на зміну підстави позову. Вказує, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відсутність у Договорі оренди землі однієї із істотних умов, передбачених ст.15 Закону України «Про оренду землі», а також порушення вимог ст.ст.4-6, 11,17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Істотні умови договору не відповідали внутрішній волі обох сторін орендодавця та орендаря на момент його укладення, що свідчить про те, що орендарем в односторонньому порядку вчинені виправлення, дописування, закреслення та проведення державної реєстрації Договору з іншими істотними умовами, за яким фактично і проводилась орендна плата позивачу. Саме ці виправлення, дописування, закреслення не відповідали волі як орендодавця та і орендаря на момент його укладення - реєстрації, томі відповідно до ст.215 ЦК України, на думку представника позивача це і є підставою для визнання правочину недійсним (а.с.116-118, том ІІ). В судовому засіданні представник позивача підтримав заяву про зміну підстави позову, дав суду пояснення аналогічно викладеним в заяві, в порядку ч.2 ст.31 ЦПК України, просив постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Звертав увагу суду, що Вищим спеціалізованим судом рішення скасовано через невірне застосування норм матеріального права, а тому на його думку, докази, які встановлені в судових засідання, є належними доказами по даній справі. Представник відповідача в судове засідання не з»явилася, причини неявки суду не повідомила, хоч про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена (а.с.130). Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав. Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 7 листопада 2005 року між [PERSON] та КВКП "САПСАН" укладено Договір оренди (а.с.4-6, 34-26, 76-78 том І). Як вбачається із відомостей із Єдиного Державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців та Статуту СТзОВ "Прогрес", 24 листопада 2008 року державна реєстрація КВКП "САПСАН" припинена, правонаступником реорганізованого підприємства шляхом приєднання стало Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "Прогрес" (а.с.11-14 том І). Відповідно до п.1.1. умов вказаного Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Сільської ради села Стремільче Радехівського району Львівської області. При огляді Договорів, які надані позивачем (копії), Держземагенством (примірник, який у них зберігається) та представником відповідача (їх примірник), суд встановив, що після підписання зазначеного договору сторонами 7 листопада 2005 року, до його реєстрації у встановленому законом порядку 16 грудня 2005 року, орендарем в односторонньому порядку, без згоди орендодавця внесено зміни, закреслення та дописування: у пункт 2.3 договору щодо нормативно грошової оцінки земельної ділянки; пункт 4.1 цього договору доповнено словами і цифрами «умовних за весь пай 457,50 гривень (а.с. 4-6, 34-26, 76-78 том І). Факт внесення зазначених змін та дописувань у текст договору, визнано також і представником відповідача в судовому засіданні, під час розгляду справи, що також підтверджується й показами свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які знаходяться у мотивувальній частині судового рішення від 6.02.2014 року (а.с.215-217 том І). Вищий спеціалізований суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та суду апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що суди в порушення вимог ст.230,236 УЦК України пов»язали недійсність оспорюваного договору з обставинами, які мали місце не на час його укладення, а після, тобто після його реєстрації у встановленому законом порядку 16 грудня 2005 року, без укладення додаткової угоди до вказаного договору, в односторонньому порядку, без згоди орендаря, внесено виправлення і зміни (а.с.87 зворот). Положеннями ст.203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини 3,5). Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин, ч.3 ст.215 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.210 ЦПК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ст. 18 Закону України „Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до вимог ст. 20 Закону України „Про оренду землі" укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації -з моменту державної реєстрації. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" згідно ст.ст. 210, 640 ЦК України не є вчиненим правочин у разі не здійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Момент вчинення правочину - час його підписання, момент укладення є чає його реєстрації. За змістом ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на момент укладання договору оренди землі) істотними умовами договору оренди землі є: об»ект оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форму платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; тощо. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», а також порушення вимог ст.ст. 4-6,11,17,19 цього закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державного факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. Оспорюваний Договір був зареєстрований у встановленому законом порядку 16.12.2005 року. Із позовної заяви вбачається, що укладаючи (підписуючи) договір оренди землі 7 листопада 2005 року волевиявлення [PERSON] та орендаря, на його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, вона була ознайомлена з умовами цього правочину і бажала реального настання обумовлених ним правових наслідків. Умови оспорюваного договору оренди землі, визначені у пунктах 2.3, 4.1 відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі» є істотними, оскільки ними визначена нормативна грошова оцінка земельної ділянки, особливості об'єкта оренди, які можуть впливабть на орендні відносини, грошову оцінку земельної ділянки, та нарахування орендної плати в залежності від врожайності (не врожайності) років. Зміна зазначених істотних умов в односторонньому порядку орендарем є неприпустимою, оскільки цим порушуються права орендодавця на отримання належної оплати за передану в оренду земельну ділянку. Згідно зі ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Сама орендна плата, відповідно до ст.15 Закону України "Про оренду землі" є істотною умовою договору, майном орендодавця, тому відповідно під час проведення розрахунків, розмір орендної плати має істотне значення щодо прав та обов'язків сторін договору оренди землі. Виходячи з п.1 Указу Президента України №92 від 02.02.2002р. "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)" (із змінами, внесеними Указом Президента України №830 від 13.09.2002р.), згідно якого запроваджено плату за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, слід наголосити, що нормативно-грошова оцінка, також має істотне значення. Вказане свідчить про те, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки напряму впливає на права та обов'язки сторін договору оренди землі. Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядаються за згодою сторін. У відповідності з роз'ясненнями, що містяться у пунктах 2,7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 16.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом. Відповідно до роз'яснень пункту 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, згідно зі ст. 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним в цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину. У відповідності з ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. На думку суду, у даних правовідносинах не застосовується ст.217 ЦК України недійсності окремих частин правочину, оскільки позивач не звертався до суду із позовними вимогами щодо відсутності істотних умов у договорі, позивач просить визнати договір оренди землі недійсним в цілому через відсутність вільного волевиявлення орендодавця на момент укладення договору (його реєстрації). Узагальнюючи наведене, суд в сукупності всіх обставин по справі, приходить до висновку, що на час підписання (вчинення) договору оренди воля орендодавця та орендаря відповідали їх внутрішній волі, а на момент укладення договору (реєстрація) така воля не відповідала орендодавцю, а договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, тому суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог, визнання Договору недійсним в цілому. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати з відповідача стягнути пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved