Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

В жовтні 2018 року представник позивача - адвокат [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Позовні вимоги вмотивувала тим, що позивач з 26.10.2007 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із [PERSON], який 08 грудня 2010 року був розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва по справі № 2 - 6081/2010. Рішення вступило в законну силу 20.12.2010 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 23.10.2008 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції), актовий запис про народження № 3541. 28 червня 2015 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про одруження серія [NUMBER]. Вищезазначений шлюб було зареєстровано в Посольстві України в Турецькій Республіці, де на даний час позивач і проживає разом з чоловіком, [PERSON], та донькою, [PERSON]. Позивач зазначила, що з метою загального розвитку, освіти, зміцнення здоров'я своєї дитини та надання їй належного відпочинку та оздоровлення в інших кліматичних умовах, бажає періодично виїздити разом зі своєю донькою на відпочинок до інших країн світу. Оскільки батько дитини, постійно проживає в іншій ніж його дитина країні, та не завжди має можливість надати нотаріальну згоду на тимчасові виїзди дитини за кордон у супроводі матері, позивач просила: - Надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] без нотаріально посвідченої на це згоди та супроводу батька дитини [PERSON] до досягнення дитиною 16 річного віку. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала заяву, згідно якої підтримала заявлені вимоги, просила розглянути справу у її відсутність. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, надала заяву, згідно якої підтримала заявлені вимоги, просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву через свого представника адвоката Мішанова С.В. про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив позов задовольнити. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, що ратифіковано Постановою Верховної Ради Української РСР № 789-XII від 27.02.91, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18 Конвенції). Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31.03.1995 року № 231 (із змінами). Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску чи без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Водночас, суд бере до увагивимоги ст. 141 СК України, якою встановлено рівність прав і обов'язків батьків у з дійсненні батьківських прав. Частинами 1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. На підставі викладеного суд вважає, що позов належить задовольнити, так як відповідач позов визнав повністю та визнання ним позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Outcome: approved