Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання невідновлювальної кредитної лінії від 20.09.2007 року на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. Мотивує заяву тим, що під час укладання кредитного договору відповідачем не було надано в письмовій формі інформації відповідно до умов ст.11 ст. ЗУ « Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання правочину недійсним. Факт приховування важливої інформації від позивача перед підписанням договору та невідповідність встановлення між сторонами умовам до фактично встановлених з метою отримання прихо-ваного прибутку, в даному випадку є умислом банку та свідчить про нечесну підприємницьку практику. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала. Додала, що всупереч ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у кредитному договорі встановлено умови щодо відповідальності позичальника у вигляді штрафу та пені, які є не-справедливими та створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків позичальникка перед кредитором. Крім того, відповідач не повідомив споживача про всі умови кредитування передбачені ст. 11 вказаного Закону. І це є оманою з боку банку. Про порушеня свого права позивачу стало відомо у 2012 р. після ознайомлення із Постановою «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував за його безпідставністю. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до на-ступних висновків. Судом встановлено, що 20.09.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №40.29-48/426, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 505000,00 грн., у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру вико-ристання. За користування кредитними коштами встановлювалась процентна ставка в розмірі 14,80% річних (п. 1.1 кредитного договору). Крім того, відповідно до п. 4.1 кредитного договору у разі порушення позичальником цмов цільового використання кредиту, визначеного п. 1.2 цього договору, позивач зо-бов'язався сплатити кредитору штраф у розмірі 10% від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням. Згідно п. 4.2 договору у разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначе-ного в п. 3.3.1.1 цього договору, строків сплати процентів, визначених в п. 2.4 договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених в п.п. 1.1., 2.7.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 цього договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у цей період. Також, 02.09.2010 року позивач та ПАТ «Укрсоцбанк» уклали договір про внесення змін №1 до кредитного договору, згідно якого змінився розмів процентної ставки за догово-ром (18% річних) та графік погашення заборгованості (а.с. 138-139). Як на підставу позову представник позивача посилалась на обставини, за якими стягнення штрафу та пені за неналежне виконання умов договору є несправедливим у відповідності до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст провочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено перелік умов договору, однією із сторін якого є споживач, є несправедливими. Зокрема, згідно п. 5 несправедливою умовою договору є встановлення вимог щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Крім того, відповідно до п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умо-ви договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Як вбачається з матеріалів справи, нарахування пені та штрафу, як видів відповідально-сті позичальника, здійснювалось у відповідності до умов договору (п. 4.1- п.4.5), згоду на які позивач надав особисто, відповідальність позичальника у вигляді сплати штрафу та пені у відповідності до п.4.1- п. 4.5 кредитного договору наступає лише у разі неналежного вико-нання взятих на себе зобов'язання в порушення ст. 526 ЦК України. Позивач не обґрунтував та не довід, що у випадку неналежного виконання ним зобов'язань приведення в дію креди-тором умов договору щодо необхідності сплати штрафу та пені призведе до істотного дисба-лансу договірних прав та обов'язків на його шкоду та стане наслідком сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків від вартості продукції). Крім того, як на підставу визнання договору недійсним представник позивача [PERSON] посилалась на недотримання банком Постанови НБУ "Про затвердження Правил на-дання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" № 168 від 10.05.2007 р., оскільки відповідач був зобов'язаний перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладен-ням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) по-датковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] були відомі всі умови кредитного договору, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тіло кредиту, тип та розмір відсоткової ставки (п. 1.1.1, п. 2.7 договору, та п. 1 договору про внесення змін№1), графік погашення (п. 1.1.3 договору, з урахуванням внесених до нього змін за договором від 02.09.2010 р.), строк, на який надається кредит (детальний розпис сукупності вартості кредиту), порядок нарахування та сплати процентів за кредитом (стаття 2 порядок надання кредиту та сплати процентів), що підтверджується її особистим підписом в кредитному договорі ( а.с. 130-139). Слід зазначити, що згідно ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" по-зивач не був позбавлений права протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Тобто, навіть після підписання договору, умови якого йому були достеменно відомі, він міг скористатись своїм право і відкликати свою згоду. Але, як встановлено в судовому засіданні, позивач частково виконував зобов'язання по поверненню кредиту. Отже, суд робить висновок, що позивач був ознайомлений з умовами договору і висло-вив своє волевиявлення шляхом підписання зазначеного договору. Крім того, фактично сплачувала грошові кошти за кредитним договором, таким чином, визнавала кредитні зобов'язання перед відповідачем. Факту введення банком позивача в оману не встановлено та не доведено в судовому засіданні. А тому підстави позову не обгрунтовані. Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику роз-гляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " від 06.11.2009 № 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Статтею 628 ЦК України визначені на розсуд сторін і погоджені умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого догово-ром строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Укладаючи та власноруч проставляючи свій підпис на кредитному договорі, отримую-чи у відповідача кредитні кошти, позивач погодився з умовами кредитного договору, пого-дився отримати гроші та відповідно погодивсь забезпечити повернення одержаних кредитів та нарахованих процентів. На підставі викладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed