Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

23.09.2020 року до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 11.11.2014 року в розмірі 83630,27 грн. В обґрунтування своїх вимог представник позивача вказав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) № б/н від 11.11.2014 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 18551,56 грн. у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка зобов`язалась погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором. Відповідач [PERSON] не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, в зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за кредитним договором. Станом на 17.06.2020 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 83630,27 грн., з них: - заборгованість за кредитом - 18551,56 грн.; - заборгованість за відсотками - 18328,93 грн.; - заборгованість за пенею - 46749,78 грн.; - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 8214,28 грн. На підставі викладено позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитом в розмірі 83630,27 грн. та судовий збір. 27 жовтня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , в якому відповідачка [PERSON] позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" не визнала. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що Генеральна угода підписана відповідачем 11.11.2014 року містить інформацію про те, що ця Генеральна угода разом з Умовами і правилами та Тарифами становить між нею та банком Кредитний договір, а також послався на необґрунтованість позовних вимог та вказував, що позивач в своїй позовній заяві зобов`язання відповідача обґрунтовує Умовами та правилами надання банківських послуг без дати та номеру, які додані до позову та які не містять ні підпису Банку, ні підпису відповідача. Отже дані Умови і правила не є складовими кредитного договору. Саме така правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 11.03.2015 року (справа № 6-16цс15), від 10.06.2015 року (справа № 6-698цс15), від 04.11.2015 року (справа № 6-1926цс15), від 14.12.2016 р.(справа № 6-2462цс16), від 22.03.2017 року (справа № 6-2320цс16), від 11.10.2017 року (справа № 6-1374цс17). До того ж, Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03.09.2019 року (справа № 342/180/17) зазначила, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16.09.2010 р. шляхом підписання Анкети - Заяви. Отже, зазначені Умови і правила надання банківських послуг без дати та номеру не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника і відсутні інші належні та допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що ці Умови містили вказані в них положення в момент підписання заяви позичальника і в подальшому вони, не здійснювались. Відповідно до Довідки позивача без дати та без підпису відповідачу надавалася 11.11.2010 року кредитна картка № [NUMBER] з терміном дії до 04/18 і даних про її перевипуск додані докази не містять. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди строк дії договору до 30.11.2016 року, що позбавляє позивача права нарахування відсотків за користування кредитом після цієї дати. Саме така правова позиція зазначена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц. Представник відповідача також надав заяву про застосування строків позовної давності оскільки вважає, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строків позовної давності, оскільки пред`явивши вимоги 27.08.2020 року про стягнення пені, нарахованої станом з 20.01.2015 року та штрафу, нарахованого з 32 дня прострочення оплати за кредитом (п.2.2), тобто з 14.12.2014 року позивач пропустив річний строк позовної давності передбачений статтею 258 ЦК України. Отже, оскільки строк зазначеної Генеральної угоди від 11.11.2014 року сплив 30.11.2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом 23.08.2020 року, то строк звернення Позивача до суду (строк позовної давності) пропущено. З вказаних підстав просив відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" повністю. У відповіді на відзив, представник позивача за довіреністю Меркулова В.В. вказувала, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 11.11.2004 року уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг по наступним кредитним договорам: № SAMDN50000021081840 від 12.04.2008 року. Тобто 11.11.2014 року відповідач маючи невиконані кредитні зобов`язання за якими ним неодноразово порушені строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернувся до Банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобов`язань по вищевказаним кредитним договорам. З Генеральної угоди чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 1,5% (18% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Виписка по рахунку підтверджує наявність заборгованості [PERSON] та є належним доказом. Відповідач підписанням Генеральної угоди приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Угода разом з Умовами та Тарифами є кредитним договором. Крім того, посилання на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-16ц15 від 11 березня 2015 року у даному випадку є неправильним. У вказаній справі відповідач заперечувала проти пункту 5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (стандарт), яким був встановлений збільшений строк позовної давності та послався на те, що зміст цього пункту, зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника містить розбіжності. У даній справі Позичальником порушено питання щодо ознайомлення його саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а не застосування норм ст. 259 ЦК України, тому безпідставним є посилання на правову позицію Верховного Суду України, яка не стосується справ з використанням кредитних карт. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи норми закону та докази що містяться в матеріалах справи можна дійти висновку, що правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Згідно з умовами договору Банком передано відповідачу кредитну картку зі строком дії до 04/18, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 18 551,56 грн., в обмін на зобов`язання позичальника на повернення кредиту, сплати процентів в обумовлені у Заяві, Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах строки. Відповідно до правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже строк картки останнього дня 04/2018 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 07.09.2020 року - до спливу строку позовної давності. Вважає, що кредитний договір є чинним, а тому строк позовної давності не закінчився. За таких обставин просив позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" задовольнити повністю. Представник позивача АТ КБ "Приватбанк" в судове засідання не з`явився. Разом з позовною заявою до суду була надана заява представника банку Гребенюк О.С. про розгляд справи у відсутність представника позивача, просить позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились. Від представника відповідача Вендель О.М. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність з врахуванням наданих письмових пояснень. У зв`язку з неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд дослідивши матеріали справи, в межах заявлених вимог та наданих доказів, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, щовідповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Генеральна угода) № б/н від 11.11.2014 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 18551,56 грн. у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом./а.с. 8 та на звороті/. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. /а.с. 7 на звороті/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] , за вказаним кредитним договором станом на 17.06.2020 року становить 83630,27 грн., з них: заборгованість за кредитом - 18551,56 грн.; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 18328,93 грн.; заборгованість за пенею - 46749,78 грн., штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди - 8214, 28 грн. /а.с. 3-4/. На підтвердження умов кредитування позивач надав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (далі Умови). Ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/. Власноручного підпису позичальника ці витяги не містять. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Тарифів та Умов надавались відповідачу для ознайомлення та узгодження, а також що саме така редакція цих актів, що постійно змінювалась, діяла на час укладення кредитної угоди. Роздруківка із сайту позивача, як доказ узгоджених сторонами умов кредитування, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Факт вручення відповідачу або його ознайомлення з Тарифами та Умовами позивачем не підтверджено. Отже, такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами. Тому, з врахуванням викладеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на момент укладенння договору), тобто про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять власноручного підпису позичальника, а отже не погоджувалися, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 листопада 2014 року, шляхом підписання заяви. Відповідно до довідки виданої АТ КБ «ПриватБанк» строк дії кредитної картки відповідача № [NUMBER] до 04/18 року. Представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору сплив 30.11.2016 року, а тому позивачу слід відмовити в задоволенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовними вимогами 23.09.2020 року /а.с.1/. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)). Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13. Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Отже, враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк» звернувся 23.09.2020 року, то суд дійшов до висновку , що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду (позовну давність), визначеного статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Клопотань щодо його поновлення та доказів пропуску строку з поважних причин позивачем суду не надано, суд, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності та положень ст. 267 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». За умовами ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» відшкодуванню не підлягають. На підставі викладено,

Outcome: dismissed