Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

У січні 2016 року позивач [PERSON], який працює на посаді Ректора Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», через свого представника звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінком Інтер», третя особа: [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування поширеної негативної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди З врахуванням поданої позивачем позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог від 17.05.2016 року, обґрунтовуючи свій позов, представник позивача посилається на наступне. У випуску газети "Юридичний вісник України" [NUMBER] ([NUMBER] за [INFO] року, на титульній та на 5 сторінці у розділі «Ракурс», було опубліковано статтю під назвою «[INFO]», автором якої зазначено [PERSON], Юридичний вісник України. У вказаній статті розміщено ряд завідомо неправдивих тверджень, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації Ректору Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" [PERSON] (надалі - Ректор Університету або Позивач). У статті розміщено цілковито голослівні обвинувачення ректору Університету у вчиненні порушень вимог законодавства, зокрема, обвинувачення у вчиненні корупційних дій та в невиконанні судових рішень про поновлення [PERSON] на посаді декана юрфаку. Серед іншого, в статті розміщено обвинувачення Позивачу, як керівника Університету, в примушуванні певних осіб порушувати вимоги закону, цькуванні та подальшому звільненні незгодних порушувати такі вимоги. Ще одним безпідставним обвинуваченням, адресованим ректору Університету, є твердження про те, що Ректор Університету вчинив тиск на Вчену раду Університету при голосуванні. Зазначена вище інформація, яка була поширена відповідачем в статті газети серед великої кількості осіб, про що свідчить, принаймні, щотижневий наклад цього видання (близько 10000 примірників), є недостовірною і негативною, ґрунтується, на думку позивача, на безпідставних та принизливих висловлюваннях відносно нього, а також є такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як Ректора Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана". Поширення відповідачем такої недостовірної та негативної інформації порушує його особисті немайнові права на повагу до гідності, честі і ділової репутації, закріплені статтями 201, 297 Цивільного кодексу України. Внаслідок публікації відповідачем статті, позивачу завдано моральну шкоду, яка оцінюється ним в розмірі 12 000,00 грн. Значний розмір моральної шкоди зумовлений тим фактом, що публічне приниження честі, гідності та ділової репутації Позивача, як керівника вищого навчального закладу, про яке стало відомим великій кількості людей, ставлення яких об'єктивно має важливе значення для [PERSON], вимагає від нього значних затрат часу та зусиль для відновлення попереднього стану. Посилаючись на вимоги ст.ст. 3, 32, 68 Конституції України, ст. ст. 23, 201, 277 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 37 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» позивач просить суд визнати недостовірними та такими, що порушують особисті немайнові права Ректора Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» [PERSON], поширені шляхом публікації в газеті «Юридичний вісник України» твердження про примушування [PERSON] певних осіб порушувати вимоги закону, цькування та подальше звільнення незгодних порушувати такі вимоги, про вчинення [PERSON] тиску на Вчену раду Університету, про відмову [PERSON] виконувати рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді декана юридичного факультету; та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрінком Інтер» не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили опублікувати в газеті «Юридичний вісник України» у верхній частині сторінки 5 у розділі «Ракурс», і з обов'язковим зазначенням на титульній сторінці цієї газети про факт такої публікації, спростування поширеної недостовірної неправдивої інформації про [PERSON], змісту, якій зазначений у прохальній частині позову.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрінком Інтер» на користь [PERSON] 12000 гривень в якості відшкодування завданої моральної шкоди та судові витрати. Представники Позивача в судовому засіданні підтримали заявлений позивачем позов у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, та з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.05.2016 року, просили суд його задовольнити. Представник Відповідача в судовому засіданні не визнав позов у повному обсязі. Надавши суду заперечення проти позову зазначив, що зміст статті «[INFO]», яка викладена в [NUMBER] газети «Юридичний Вісник України» узагальнює всю інформацію та події, які відбулись та які були раніше оприлюднені в пресі різними засобами масової інформації. В статті, яка є предметом даного позову, автором було висловлено свою думку з критичним та суб'єктивним поглядом на події в ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», що відбулись в певний проміжок часу і є оціночним судженням автора та вираженням суб'єктивної його думки. Твердження Позивача про те, що у статті містяться завідомо безпідставні обвинувачення у вчиненні корупційних дій, Відповідач вважає, що Позивач вводить суд в оману, оскільки прямих звинувачень у вчинені корупційних дій Позивача, як Ректора Університету, у тексті статі відсутні.Також у позовній заяві необґрунтовано вказується на безпідставність обвинувачення у статті Позивача у невиконанні судових рішень, оскільки проти Ректора Університету прокуратору м. Києва 30.10.2015 року порушено кримінальне провадження за ч. 1 ст. 382 КК України «Невиконання судового рішення». Відповідач вважає, що матеріали, який викладений у зазначеній статті підготовлений на підставі офіційних документів (рішень та ухвал суду, листів тощо), зміст яких є чинним та відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягають та не потребують доказування, а також матеріалів журналістських розслідувань, які були оприлюдненні в ЗМІ раніше та які Позивачем не оскаржувались. Також представник Відповідача зазначає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 12 000 грн., визначеної позивачем, не відповідає критеріям, передбаченим ЦК України. На його думку, виходячи із змісту статті, вбачається, що в статті присутній критичний аналіз події, суб'єктивна оцінка фактів та не має жодної образи Позивача, а отже не існує підстав та фактів нанесення останьому моральної шкоди. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась. Була повідомлена судом про дату, час, місце проведення судового засідання за адресою відповідача, причини не явки до суду не повідомила. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у випуску газети "Юридичний вісник України" (засновником якої є Товаристо з обмеженою відповідальністю «Юрінком Інтер») [NUMBER] ([NUMBER] за [INFO] року, на титульній та на 5 сторінці у розділі «Ракурс» опубліковано статтю під назвою «[INFO]», автором якої зазначено [PERSON], Юридичний вісник України. У статті «[INFO]» розповідається про події в ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», що відбуваються в певний проміжок часу, пов'язані з кадровими питаннями навчального закладу, у тому числі пов'язані зі звільненням декана юридичного факультету НКНЕУ [PERSON] Стаття містить наступні висловлювання: «.. методи, якими [PERSON] послуговується керуючи університетом, не можна назвати демократичним. Адже ті, хто не погоджується з його думкою та відмовляється за вказівками порушувати закон, підлягають цькуванню, а потім і звільненню»; «..під час обрання на зібранні вченої ради КНЕУ, яке відбулось 23 квітня цього року, декана юрфаку, під тиском ректора фактично було проігноровано рішення зборів трудового колективу»; « ... Ректор видав розпорядження, яким наказав викладацькому складу та структурам університету не виконувати розпорядження поновленого судом на посаді декана юрфакультету [PERSON]..»;« викладачі потерпають від тиску ректора..» Відповідно до положення ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як зазначив у суді Відповідач, зміст статті «[INFO]», яка викладена в [NUMBER] газети «Юридичний Вісник України», узагальнює всю інформацію та події, які відбулись та які були раніше оприлюднені в пресі різними засобами масової інформації, в тому числі: газета «Голос України» від [INFO] - стаття «[INFO] юридичному онлайн журналі «Конфлікти і Закон від [INFO] стаття «[INFO]»; Національний антикорупційний портал «Антикор» - «[INFO]» від [INFO]; газета «Юридичний Вісник України» - стаття «[INFO]» [NUMBER] від [INFO] тобто автор використовував для написання спірної статті інформацію з відкритих джерел, а отже не може бути визначено, як порушення честі, гідності і ділової репутації Позивача. Суд проаналізувавши зміст зазначених статей у перелічених виданнях(а.с. 60-64) доходить до висновку, що спірна стаття є окремим письмовим твором, в якому автором зазначені нові факти, твердження, висловлювання про події, які відбуваються у КНЕУ, про які не йдеться мова у попередніх статтях, а отже посилання Відповідача на статті в інших виданнях не можуть бути підставою для звільнення останнього від відповідальності за поширення негативної недостовірної інформації. З приводу наведених у спірній статті тверджень про невиконання Позивачем рішень суду щодо поновлення [PERSON] на посаді декану юрфаку, суд з'ясував наступне: відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року у справі за позовом [PERSON] до ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» про визнання незаконними та скасування рішення, наказу, пунктів Положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад нуково- педагогічних працівників ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» (надалі- ДВНЗ) позов задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Вченої ради ДВНЗ від 23.04.2015 року про обрання [PERSON] на посаду декана юридичного факультету ДВНЗ та наказ ректора ДВНЗ від 24.04.2015 року №323-к про звільнення [PERSON] з посади декана юридичного факультету ДВНЗ. Визнано незаконними та скасовано п.2.13 та п.2.16 Положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково - педагогічних працівників ДВНЗ у частині, що суперечить ч.1 ст.43 ЗУ «Про вищу освіту», та зобов'язано привести у відповідність до вимог чинного законодавства. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2015 року рішення першої інстанції по зазначеній справі - залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 02.03.2016 року касаційні скарги [PERSON], представника ректора ДВНЗ, представника ДВНЗ - задоволено частково; рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05.11.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. На теперішній час справа перебуває у провадженні судді Шевченківського районного суду м. Києва. Суд зазначає, що, як вбачається з тексту рішень по зазначеній справі, спір вирішувався в обсязі заявлених позовних вимог, а отже рішення, в рамках цієї цивільної справи, щодо поновлення [PERSON] на посаді декана юридичного факультету ДВНЗ, не постановлено. Іншим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.12.2015 року по справі за позовом [PERSON] до ДВНЗ, третя особа:ректор ДВНЗ [PERSON], про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, позов задоволено частково. Визнано звільнення [PERSON] з посади декана юридичного факультету ДВНЗ незаконним та поновлено [PERSON] на посаді декана декана юридичного факультету ДВНЗ з 24.04.2015 року, стягнуто з ДВНЗ на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. На підставі Постанови Державного виконавця ВДВС Шевченківського управління юстиції у м. Київі від 29.12.2015 року відкрито виконавче провадження в рамках зазначеного рішення. Відповідно до абз.5 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені) Отже, виходячи з аналізу зазначеної норми, твердження у спірній статті про, те що Позивач не виконує рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді декана юридичного факультету ДВНЗ, є недостовірними, оскільки рішення про поновлення на роботі постановлено датою пізнішою ніж публікація статті «[INFO]» (газета "Юридичний вісник України" за [INFO] року). Відповідачем також не доведено, що поширена інформація про те що Позивач примушував певних осіб порушувати вимоги закону, цькуванню та подальшому звільненню незгодних порушувати такі вимоги, є достовірною. Зокрема Відповідачем не були названі особи, яких Позивачем було примушено порушувати закон, а в подальшому звільнено за відмову від виконання незаконних вказівок, в чому полягала суть таких незаконних вимог тощо. Статтею 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до статті 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ч.1 ст.277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом даного правопорушення є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Абз.2 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року №1 визначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з ч.3 ст.277 Цивільного кодексу України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Як убачається з матеріалів справи, зміст статті «[INFO]», яка викладена в [NUMBER] газети «Юридичний Вісник України, з посиланням на особу позивача [PERSON], містить наступні висловлювання: «.. методи, якими [PERSON] послуговується керуючи університетом, не можна назвати демократичним. Адже ті, хто не погоджується з його думкою та відмовляється за вказівками порушувати закон, підлягають цькуванню, а потім і звільненню»; «..під час обрання на зібранні вченої ради КНЕУ, яке відбулось 23 квітня цього року, декана юрфаку, під тиском ректора фактично було проігноровано рішення зборів трудового колективу»; « …. Ректор видав розпорядження, яким наказав викладацькому складу та структурам університету не виконувати розпорядження поновленого судом на посаді декана юрфакультету [PERSON]..»;« викладачі потерпають від тиску ректора..» На думку суду, зазначена інформація, поширена відносно Позивача містить висловлювання, які містять негативну інформацію про нього, його діяльність, особисті та моральні якості у формі твердження, є недостовірною, та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Відповідно до ч.2 ст.47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст.277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, у своєму рішенні від 08.07.1986 року у справі Лінгенса проти Австрії ("Lingens v. Austria") (12/1984/84/131) зазначив, що слід розмежовувати факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Доводи відповідача, що оспорювані позивачем фрази із статті є оціночними судженнями, та не є негативними по відношенню до позивача, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки поширені відомості викладені у стверджувальній формі, мають образливий характер, проте не мають жодного фактичного підґрунття. Порушене право позивача, закріплене Конституцією України, а також нормами ЦК України, а саме його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації підлягає судовому захисту у спосіб обраний позивачем. За таких обставин, суд приймає рішення про задоволення позову позивача в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ректора Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» [PERSON], поширені шляхом публікації в газеті «Юридичний вісник України» твердження про примушування [PERSON] певних осіб порушувати вимоги закону, цькування та подальше звільнення незгодних порушувати такі вимоги, про вчинення [PERSON] тиску на Вчену раду Університету, про відмову [PERSON] виконувати рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді декана юридичного факультету; та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрінком Інтер» не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили опублікувати в газеті «Юридичний вісник України» у верхній частині сторінки 5 у розділі «Ракурс», і з обов'язковим зазначенням на титульній сторінці цієї газети про факт такої публікації, спростування поширеної недостовірної неправдивої інформації про [PERSON]. Крім того позивач просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 12 000 грн. Частиною 1 ст.23 Цивільного кодексу України гарантоване право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ст.280 Цивільного кодексу України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В обґрунтування свого позову в цій частині позивач зазначив, що неправомірними діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, розмір якої позивач визначив виходячи з способу поширення інформації, глибини його фізичних, душевних страждань, а також у зв'язку з тим, що публічне приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, як Ректора Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», про яке стало відомо великій кількості людей, ставлення яких об'єктивно має важливе значення для позивача, вимоагє від нього значних затрат часу та зусиль для відновлення попереднього стану. Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, враховуючи ступінь вини відповідача та інших обставин, зокрема спосіб поширення інформації, характер та тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне задовольнити позов [PERSON] в цій частині частково, а саме на суму 2000 гривень, тому що вважає, що розмір завданої моральної шкоди позивачем завищений. Суд, вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині спростування поширеної недостовірної неправдивої інформації про [PERSON], а саме опублікування тексту спростування, зміст який викладений у прохальній частині позову, приходить до висновку про відмову у цій частині, оскільки спосіб відновлення порушеного права повинен бути наближеним (адекватним), співмірним порушеному праву. Наведений Позивачем зміст тексту спростування, на думку суду, виходить за межі поширеної інформації. А саме, Позивач, шляхом спростування недостовірної інформації намагається зобов'язати Відповідача розповсюдити інформацію, яка на дату її публікації може не буде відповідати дійсності у зв'язку зі зміною обставин. У відповідності до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що складаються з судового збору у розмірі 1102,40 грн. Зважаючи на вищенаведене, та

Outcome: partial