Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Позовні вимоги мотивували тим, що 30 серпня 2011 року рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці було розірвано шлюб між сторонами. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 5 липня 2011 року з [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], в розмірі ? частки усіх доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення донькою повноліття. Позивач зазначає, що [PERSON] свій обов'язок по утриманню доньки виконує не регулярно. Під час спілкування відповідач зазначив, що він має нерегулярні заробітки, тому не може сплачувати аліменти. Натомість, позивачу відомо, що [PERSON] має неофіційну роботу та отримує високі заробітки. Дитина росте і з кожним роком потребує все більших та біль витрат. Тривалий час позивач сама утримує дитину, проте останнім часом вона обмежена у заробітку та їй не вистачає коштів на життя. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Також не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З свідоцтва про народження серії 1-АМ № 124955, виданого 09.01.2009 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Згідно заочного рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 серпня 2011 року шлюб між [PERSON] (дошлюбне прізвище Коцюбська) [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 20 липня 2008 року в відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, було розірвано (а.с. 6). Дане рішення суду набрало законної сили 12.09.2011 року. Також, судом встановлено, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 5 липня 2011 року позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [INFO], працюючого будівельним монтажником із зовнішнього затеплення на ТОВ «БМУ-3» (м. Вінниця, вул. Зодчих, 24), аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки усіх доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення донькою повноліття, починаючи з 20 червня 2011 року (а.с. 7-8). Рішення набрало законної сили. З довідки приватного підприємства «Бокуд» № 4650 від 24.10.2017 року, судом встановлено, що донька сторін зареєстрована та проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40). З доказів, які містяться в матеріалах справи вбачається, що заборгованість [PERSON] за виконавчим листом Замостянського районного суду м. Вінниці № 2-1489 від 15.08.2011 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян, станом на 01.11.2017 року складає 34\~244,25 грн. (а.с. 41, 42-43). Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 184 СК України визначено, що \~суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 \~СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже, суд вправі змінити розмір аліментів визначений судом за позовом одержувача аліментів, однак лише в разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я боржника або стягувача. Жодних доказів того, що у боржника [PERSON] змінився: матеріальний чи сімейний стан, поліпшилося здоров'я, позивачем суду не надано. Разом з тим, як і доказів відносно зміни майнового стану стягувача, позивачем не надно. [PERSON] в своїй позовній заяві лише посилається на те, що останнім часом вона обмежена у заробітку та їй не вистачає коштів на життя. Проте жодних причин даного обмеження не повідомляє і доказів на підтвердження даного факту суду не надає. Частиною першою ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. \~Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] просить змінити розмір аліменти з ? частки усіх доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 2\~000 грн. з урахуванням індексації, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму. Так, суд зазначає, що збільшення розміру аліментів до 2\~000 грн. є не доцільним, оскільки відповідач і так має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі лише ? частки від заробітку. Крім того, позивачем не надано жодного доказу про зміну (поліпшення) матеріального стану відповідача. З розрахунку заборгованості по сплаті аліментів вбачається, що для [PERSON] є непосильна сума аліментів в розмірі 796,50 грн. та 1482,00 грн. Відповідачем не сплачувалися аліменти з січня 2016 року по жовтень 2017 рік, отже він офіційно не працює, тому відрахування аліментів з заробітної плати не надходять. Щодо збільшення розміру прожиткового мінімуму, то суд зазначає, що наразі даний розмір змінився з 30% на 50% (ч.2 ст. 182 \~СК України). Проте, позивач бажає стягувати аліменти в твердій грошовій сумі, тому розмір прожиткового мінімуму не застосовується. Відносно індексації, то суд звертає увагу позивача, що відповідно до ч.2 ст. 184 СК України, розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Таким чином, розмір індексації, про який просить позивач, не підлягає задоволенню, оскільки він автоматично застосовується. Слід зазначити, що наразі донькі сторін [PERSON] виповнилося вісім років. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 грудня становить 1860 гривень. На думку суду, розмір аліментів стягнутий судом ? частка, є недостатньою сумою для утримання дитини, оскільки прожитковий мінімум для дитини становить 1860 гривень. Так, як згодом даний мінімуму буде збільшуватися, враховуючи економічну ситуацію в країні, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обов'язок обох батьків по її утримання, суд вважає за справедливим буде збільшити розмір аліментів до 1000 грн. щомісяця, до повноліття дитини. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути - 640,00 грн. судового збору. У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: partial