Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

19 березня 2015 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири. Відповідачем по справі є її син, який був зареєстрований та проживав у цій квартирі до березня 2007 року. На початку березня 2007 року відповідач виїхав до Російської федерації. За весь цей час період син дзвонив їй кілька разів сказав, що одружився і не має наміру повертатися жити на Україну. Де конкретно мешкає відповідач вона не знає, оскільки свою точну адресу він не називав. Ніяких перешкод у користуванні житлом для відповідача вона не створювала, він сам у добровільному порядку залишив її житло. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом, в якому вона, просить суд визнати [PERSON] права користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], та зняти його з реєстрації за місцем проживання за вищевказаною адресою. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, за наведених в позовній заяві обставин. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся через засоби масової інформації газету «Вісті Придніпров'я» від 09.04.2015 року № 28 (1623), тому суд, згідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши доводи позивача, покази свідків, дослідивши письмові докази, давши їм оцінку в їх сокупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. За умовами ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а вразі спору - судом. Відповідно до ч 2 ст.405 ЦК України член сімьї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімь'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу укладеним 07.10.2003 року і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіной А.В., зареєстрованого в КП ДМБТІ 02.12.2003 року за реєстраційним №2676778. В придбаній позивачем квартирі також був зареєстрований її син, відповідач - [PERSON], що підтверджується довідкою ОК «Житлово-Будівельний кооператив №347» за №11 від 12.03.2015р. Згідно акту від 12 березня 2015 року, відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживаює з березня 2007 року . Цей акт узгоджується із показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки та кожен окремо підтвердили, що дійсно відповідач не мешкає у квартирі [ADDRESS] з березня 2007 року, а перешкод у цьому йому ніхто не чинить, він сам за власним бажанням покинув місце проживання поїхавши до Російської федерації. Отже, суд вважає, що в даному випадку згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач втратив право на користування житлом, оскільки відсутній без поважних причин більше року, інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла і в даному випадку законом. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов'язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Outcome: approved