Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2014 площею 0,0364 га., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Просить, суд визнати недійсним доручення від 29.01.2014р., видане позивачем на ім`я [PERSON] в частині надання представнику права на укладення від імені довірителя договорів купівлі-продажу всієї належної йому нерухомості (квартири та присадибної земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , тощо, окрім узаконення самовільного переобладнання квартири позивача за цією адресою. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що був власником квартири, що знаходиться на першому поверсі, та земельної ділянки для обслуговування цієї квартири по [ADDRESS] , яка є єдиним його житлом. На вказаній земельній ділянці здійснив самочинне будівництво кімнати площею приблизно 18 м.кв. У 2014 році [PERSON] взявся допомогти позивачу в узаконенні зазначеного самочинно збудованого приміщення. У січні 2014 року позивач видав на ім`я [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність для вчинення дій які необхідні, як він вважав, для узаконення самочинно збудованої кімнати. В кінці 2015 року знайома позивача повідомила йому, що його квартиру продають. Після чого позивач звернувся у Державну реєстраційну службу де дізнався, що 07.03.2014р. [PERSON] від його імені продав зазначену вище квартиру своєму сину - відповідачу [PERSON] , а під час розгляду судової справи з оскарження договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2014р., він дізнався і про те, що [PERSON] відчужив своєму сину - [PERSON] , також і земельну ділянку, площею 0,0364 га. призначену для обслуговування зазначеної вище квартири, за ціною 98 496 грн. Стверджує в позові, що згоди представнику на продаж належної йому вищевказаної земельної ділянки не давав, вважає що [PERSON] діяв з перевищенням повноважень, всупереч його інтересам, ціна продажу не відповідала ринковій. Вважає що зазначений вище договір купівлі-продажу та довіреність суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам і не відповідає його внутрішній волі. Додатково зазначає, що оспорюваний договір має ознаки нікчемності встановлені ст. 228 ЦК України, а також недійсності передбачені ст. 230, 232 ЦК України; просить суд задовольнити позов в повному обсязі. В наданих суду запереченнях відповідач [PERSON] , позовні вимоги [PERSON] не визнав зазначивши, що вони є необґрунтованими та безпідставними. Посилався на те, що позивач добровільно надав довіреність за життя його батькові [PERSON] на розпорядження усім своїм майном, на власний розсуд. Видана довіреність відповідає вимогам ст. 237, 238, 239, 244, 245 ЦК України, наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012. Крім того, вважає, що позивач не довів наявності умислу у [PERSON] на введення його в оману, щоб спонукати його надати оспорювану довіреність, а тому підстави для застосування ст. 230 ЦК України відсутні. Відповідач вважає, що зазначена норма не може бути застосована до односторонніх правочинів, яким є довіреність, що було встановлено рішенням ВСУ від 19.07.2006 у справі №6-7182св06. Також, відповідач зазначає, що позивач у 2006 році вже видавав [PERSON] аналогічну за змістом довіреність. Відповідач [PERSON] , стверджує, що оспорюваний договір відповідає вимогам чинного законодавства та є дійсним і за придбану земельну ділянку в повному обсязі розраховано було з позивачем. Вважає, що за життя батько - [PERSON] діяв добросовісно, в межах повноважень встановлених у виданій йому оспорюваній довіреності, що виключає застосування положень ст. 232 ЦК України. Відповідач додатково посилається на обставини встановлені рішенням Шевченківського районного суду від 12.09.2017р. у справі №727/376/17, яке на його думку має преюдиційне значення, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України (в редакції на час подання заперечення), де зазначено, що у вказаній справі позивач в установленому законом спосіб не довів, те, що повірений діяв не в інтересах довірителя та приховано від нього продав своєму сину єдине нерухоме майно довірителя. Крім цього, відповідач [PERSON] посилається на постанову слідчого СВ Шевченківського ВП ЧВП ГУНП України в Чернівецькій області від 18.03.2016р. про закриття кримінального провадження, якою, на думку відповідача, було установлено відсутність протиправних дій з боку його батька, [PERSON] за життя, щодо вчинення ним оспорюваного договору від імені позивача. Відповідач [PERSON] заперечує, що придбана ним квартира [ADDRESS] є єдиним житлом позивача, оскільки, у ній [PERSON] не проживав. Просить, у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. 02.07. 2018р. задоволено клопотання позивача, залучено у справу співвідповідача [PERSON] Позивач [PERSON] та в його інтересах представник, адвокат Ставчанський В.С. в судовому засіданні посилаючись на обставини зазначені в позові, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] та в його інтересах представник, адвокат Дороган І.Г. позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позов не обгрунтований, а одна із позовних вимог вже заявлялася в провадженні Шевченківського районного суду по справі №727/10189/17, провадження 2/727/2160/17 із спору між тими самими сторонами про той самий предмет із тих самих підстав. Довіреність та укладені договори купівлі-продажу квартири та земельної ділянки вчинено з дотриманням норм чинного законодавства, є законними, а тому відсутні підстави для визнання недійсним укладений 07.03.2014 року договір купівлі-продажу належної [PERSON] , присадибної земельної ділян\-ки розміром 0,0364 га., кадастровий номер: [NUMBER] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , проданої повіреним [PERSON] від імені [PERSON] , з явним перевищенням своїх повнова\-жень, за 98496,00 грн. та визнання частково недійсним доручення, що видане [PERSON] , на ім`я [PERSON] , посвідчене приватним но\-таріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 29.01.2014 року, в ча\-стині укладення договорів купівлі-продажу ним всієї належної йому нерухомості (квар\-тири та присадибної земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] ); окрім узаконення самовільного переобладнання квартири за цією адресою. Просили відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона надавала згоду на придбання (купівлю) нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, та земельної ділянки за цією ж адресою, що підтверджується заявою від 07.03.2014 року, засвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, Балацьким О.О. Кошти вона з чоловіком передавали представнику продавця [PERSON] - [PERSON] до підписання договорів купівлі-продажу, які укладалися в інтересах сім`ї, просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги та заперечення щодо них, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, в межах заявлених вимог, зважає на наступне. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом належними, допустимими доказами установлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку, розташованої за адресою: [ADDRESS] позивач [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення 30 сесії 4 скликання Чернівецької міської ради від 24.02.2005 року №673 є власником земельної ділянки площею 0,0364 га у межах згідно з планом, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.145), що також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.146-148), оціночна вартість якої становить 98496,00 грн. (а.с.149-159). У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.04.2004 року посвідченого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Новосельською І.Л., позивач [PERSON] , який проживає по [ADDRESS] є спадкоємцем майна громадянки [PERSON] , померлої [INFO] , спадкове майно, на яке видане свідоцтво складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, спадкова справа №424/2004, зареєстровано в реєстрі за №5-1349. Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою посвідчений договір дарування Ѕ частини квартири від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] 21.04.2004 року за реєстровим №5-1536 та посвідчений договір про розірвання договору дарування Ѕ частини квартири між [PERSON] та [PERSON] . 02.08.2004 року за реєстровим №5-2356 (а.с.98). Станом на 17.08.2004 року власником квартири [ADDRESS] був позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.99). Згідно довіреності наданої 05.04.2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В., позивач [PERSON] уповноважив [PERSON] укладати усі дозволені законом правочини по управлінню та розпорядженню рухомим та нерухомим майном: купувати, продавати, приймати в дар, обмінювати, передавати в користування (як платне так і безоплатне), заставляти, брати в заставу будівлі та інше майно, провадити розрахунки по укладених правочинах; бути представником в усіх державних органах з питань пов`язаних з приватизацією належного йому майна та інше (а.с.68). 29.01.2014 року позивач [PERSON] довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. уповноважив відповідача [PERSON] бути його представником в усіх державних, приватних, громадських, господарських, комунальних та інших установах, організаціях і підприємствах України незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, з усіма необхідними повноваженнями з усіх без винятку питань, що стосуватиметься його, в тому числі в учбових закладах з усіх питань (одержання диплому), а також з питань управління та розпорядження всім належним йому рухомим та нерухомим майном, і придбання на його ім`я будь-якого рухомого та нерухомого майна на території України та за її межами, а також продати, купити, обміняти, прийняти в дар, здати в оренду, іпотеку, заставити з метою забезпечення зобов`язань, а також в забезпечення зобов`язань інших осіб (майнова порука), вчиняти будь-які дії щодо належного йому майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; бути його представником в органах влади та місцевого самоврядування, ….; укладати всі дозволені законом правочини цивільно-правового характеру, в тому числі купівлі-продажу, міни, найму (оренди), дарування, ренти, іпотеки, поруки, кредитні позики, а також договори про внесення змін і доповнень до раніше укладених договорів і договорів про розірвання раніше укладених прав. Довіреність видана без права передоручення повноважень іншим особам, строком на десять років. Довіреність підписана позивачем [PERSON] , особу якого встановлено, дієздатність перевірено у присутності приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. (а.с.20, 120). Довіреність позивача [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с.121-122). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2014 року, відповідач [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. 29.01.2014 року, та який як продавець продав [PERSON] , як покупцю квартиру [ADDRESS] . За цим договором продавець передав майно (предмет договору) у власність покупця, а представник покупця прийняв майно і сплатив за нього обговорену грошову суму. Продаж майна за домовленістю сторін вчинено за ціною 83233,00 грн., отримані представником продавця від покупця до підписання цього договору. Сторони стверджують факт повного розрахунку за цим договором (а.с.10-11). У відповідності до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2014 року, відповідач [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. 29.01.2014 року, та який як продавець продав [PERSON] , як покупцю земельну ділянку розміром 0,0364 га, кадастровий номер [NUMBER] , що розташована за адресою по [ADDRESS] . За цим договором продавець передає майно (предмет договору) у власність покупця, а представник покупця приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Продаж майна за домовленістю сторін вчиняється за ціною 98496,000 грн., отримані представником продавця від покупця під час підписання цього договору (а.с.12-13, 143-144). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, на підставі свідоцтва про право на спадщину ВВС/078033 (а.с.123-134). Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 696, виданий 07.03.2014 року (а.с.140). Відповідач [PERSON] надала згоду на придбання (купівлю) нерухомого майна, квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з двох житлових кімнат, що підтверджується заявою від 07.03.2014 року, засвідченою приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, Балацьким О.О. (а.с.164). Позивач [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] як дарувальник та [PERSON] , який проживає по 1 [ADDRESS] як обдарований прийняв у дар Ѕ (одну другу) частину квартири 1 , що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 31,0 кв.м., в тому числі житловою площею 22,0 кв.м., розташованої в будинку за номером [ADDRESS] , який підписано як дарувальником так і обдарованим та посвідчений нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори [PERSON] . (а.с.202). Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 26.07.2004 року, квартира [ADDRESS] належала позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , форма власності приватна спільна часткова, частки по Ѕ кожного (а.с.203), що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.204). 25.05.2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено типовий договір найма власного житлового приміщення про проживання в квартирі [ADDRESS] [PERSON] з дружиною та дитиною (а.с.205). У відповідності до копії довідки КЖРЕП №5 №1797 від 27.05.2006 року, в квартирі [ADDRESS] загальною площею 33,70 кв.м., житловою площею 22,0 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати, зареєстровані та проживають: позивач [PERSON] , як власник та піднаймачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дата реєстрації піднаймачів в зазначеному житлі 26.05.2006 року (а.с.201). Згідно договору купівлі-продажу квартири [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , як продавець та громадянин [PERSON] , як покупець придбав квартиру [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 31,0 кв.м., житлова площа 22,0 кв.м., продаж майна за домовленістю сторін вчинено за ціною 83233,00 грн. (а.с.96-97). Відповідно до довідок КЖРЕП №5 від 01.12.2016 року та 12.04.2018 року, власником без реєстрації в квартирі [ADDRESS] являється відповідач [PERSON] , позивача [PERSON] зазначено як колишнього власника (а.с.206). Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 18.03.2016 року, за зверненням [PERSON] , кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015260040003889 від 31.12.2015 року закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с.62). Актом №472 від 08.12.2016 року складеного комісією в складі працівників КЖРЕП№5, колишній власник [PERSON] , 1951 року народження в квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с.64). Із копій квитанції та акта звірки взаєморозрахунків за електроенергію №60357 станом на 13.04.2018 року відповідачем [PERSON] заборгованість відсутня (а.с.207). Рішенням Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 12.09.2017 року у справі №727/376/17, у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Войціховський А.В. про усунення від права на спадкування за законом відмовлено, встановлено, що відповідач [PERSON] є сином представника за оскаржуваною довіреністю [PERSON] , який помер [INFO] , та єдиним спадкоємцем, що успадкував майно після його смерті (а.с. 69), яке на день розгляду справи набрало законної сили та є чинним, згідно ухвали Апеляційного суду Чернівецької області від 01.11.2017 року, яким апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 12.09.2017 року залишено без змін (а.с.71-72). З постанови про закриття кримінального провадження від 18.03.2016 (а.с. 62) вбачається, що брат позивача [PERSON] 30.12.2015 звернувся до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП України в Чернівецькій області про вчинення [PERSON] шахрайства щодо позивача. Дійшовши висновку, що між сторонами склались цивільно-правові відносини, орган досудового розслідування закрив провадження у справі. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] , форма власності приватна (а.с.65-67). Рішенням Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 12.09.2017р. у справі №727/376/17 (а.с. 69), яке на день розгляду справи набрало законної сили та є чинним, встановлено, що відповідач [PERSON] є сином представника за оскаржуваною довіреністю [PERSON] , який помер [INFO] , та єдиним спадкоємцем, що успадкував майно після його смерті. Вказані обставини додатково підтверджують сторони у справі. З постанови про закриття кримінального провадження від 18.03.2016 (а.с. 62) вбачається, що брат позивача [PERSON] 30.12.2015 звернувся до Шевченківського ВП ЧВП ГУНП України в Чернівецькій області про вчинення [PERSON] шахрайства щодо позивача. Дійшовши висновку, що між сторонами склались цивільно-правові відносини, орган досудового розслідування закрив провадження у справі. Відповідно до положень ст. 12, 13, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо вимог про визнання частково недійсною довіреності від 29.01.2014 суд зважає на наступне. Згідно з ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Положеннями ч. 1 ст. 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.Як вбачається з оскаржуваної довіреності, позивач уповноважив [PERSON] на розпорядження всім своїм майном та надав право представляти свої інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності в тому числі в органах нотаріату. В довіреності зазначено конкретні дії які може вчинити повірений, зокрема право продати майно належне позивачу із встановленням його ціни на власний розсуд. Зазначені в оскаржуваній довіреності дії не суперечать вимогам закону є конкретними та здійсненними. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України свобода договору є однією із засад цивільного законодавства. Отже, обставин, які б свідчили про невідповідність змісту оскаржуваної довіреності вимогам законодавства, чинного на час її видачі, суд не встановив. Тому підстав для застосування положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, суд не вбачає. Також суд не знаходить підстав для визнання довіреності від 29.01.2014 недійсною з підстав передбачених ч. 3 ст. 203 ЦК України - відсутність волі позивача на її видачу, в частині розпорядження квартирою [ADDRESS] та земельною ділянкою по [ADDRESS] . Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] , надаючи повіреному зазначені в оскаржуваній довіреності повноваження не мав наміру їх надавати, а також те, що повірений ввів в оману позивача змусивши його надати зазначені повноваження. Посилання позивача на те, що він підписуючи довіреність не читав її зміст не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами. Також навіть якщо допустити, що такі дії позивача і мали місце, то вони не відповідають принципу добросовісності зазначеному в п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. А тому особа, діючи недобросовісно щодо своїх прав та обов`язків, не може покладати відповідальність за настання негативних наслідків від її недобросовісної поведінки на інших учасників правовідносин. На думку суду, позивач не довів наявності у змісті оскаржуваної довіреності ознак нікчемності, що визначені у ст. 228 ЦК України, а саме: спрямованості довіреності на порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, невідповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ст.237 ч.1 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У відповідності до ст.238 ч.1,3 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Нотаріус, у відповідності до глави 6 наказу №296/5 від 22.02.2012 року, зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії ; зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. В ході з`ясування обставин по справі і перевірки їх доказами було встановлено, що приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. перед підписанням довіреності від 29.01.2014 року було перевірено дієздатність позивача [PERSON] та роз`яснено йому зміст ст.ст. 203, 214, 237-250 ЦК України, ст.ст. 65, 74 СК України, ст. ст. 172-174 Податкового кодексу України, що підтвердив своїм підписом на довіреності позивач. Суд критично оцінює посилання позивача на те, що нібито він не вчитувався в зміст довіреності, не знав яку ним видано довіреність [PERSON] та на які дії, оскільки як вбачається з оскаржуваної довіреності позивач [PERSON] уповноважив [PERSON] на розпорядження всім своїм майном та надав право представляти свої інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності в тому числі в органах нотаріату. Зокрема, з досліджуємої довіреності вбачається зазначення конкретних дій, які може вчинити повірений, натомість це дії щодо права продати майно належне позивачу із встановленням його ціни на власний розсуд, зазначені в оскаржуваній довіреності дії не суперечать вимогам закону. Таким чином, обставин, які б свідчили про невідповідність змісту оскаржуваної довіреності вимогам законодавства, чинного на час її видачі, судом не встановлено, як і не встановлено відсутність волі позивача на її видачу. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що позивач [PERSON] , надаючи повіреному зазначені в оскаржуваній довіреності повноваження не мав наміру їх надавати, а також те, що повірений ввів в оману позивача змусивши його надати зазначені повноваження. Відповідач [PERSON] , який погодився надати покази в якості свідка, будучи допитаний в судовому засіданні пояснив, що квартиру №1 та присадибну земельну ділянку в розмірі 0,0364 га., кадастровий номер [NUMBER] , що розташовані за адресою по [ADDRESS] , він придбав для проживання своєї сім`ї в майбутньому, хоча в квартирі, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці так і не проживали, оскільки [PERSON] невдовзі захворів та потребував сторонньої допомоги. Розрахунок за придбану земельну ділянку він здійснив до підписання договорів, як зазначено в договорах купівлі-продажу від 07.03.2014 року, а кошти були отримані представником продавця від нього, як покупця під час укладення договору. Ним проведено повний розрахунок за придбане майно, жодних претензій від дати укладення договорів купівлі-продажу, квартири і земельної ділянки від 07.03.2014 р., до його покійного батька чи до нього, позивач [PERSON] не пред`являв. Позивач ніколи не вимагав від його батька - покійного [PERSON] . звіт про виконання довіреності у вигляді проміжних документів про узаконення самочинного будівництва, які б свідчили про хід виконання наданого доручення. Пояснив, що позивач [PERSON] добровільно без будь-якого примусу надав батьку довіреність. Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2014 суд зазначає таке. Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства зокрема є - справедливість, добросовісність та розумність. Принцип добросовісності - загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України, позивач вказує на невідповідність оскаржуваного договору вимогам чинного законодавства - ст. 638, 655 ЦК України, а також зазначає, що [PERSON] будучи його представником зумисно, всупереч інтересам позивача продав належну йому земельну ділянку своєму сину - відповідачу [PERSON] , за ціною, що не відповідала ринковій. Водночас, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК обов`язок визначити, яку правову норму належить застосувати до спірних правовідносин лежить на суді, який ухвалює рішення у справі. Посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не можуть розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Тому, суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме ті норми матеріального і процесуального права, предметом яких є відповідні правовідносини. З урахуванням викладеного, суд не погоджується з доводами позивача, що відчуження земельної ділянки, яка слугувала для обслуговування єдиного належного йому житла (квартири [ADDRESS] ) не відповідало інтересам позивача, а дії повіреного [PERSON] суперечили принципу добросовісності. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. У ч. 3 ст. 238 ЦК України зазначено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Отже, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють з метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення "у своїх інтересах" слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, в тому числі і тих, представником яких він одночасно є. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Загальні наслідки недійсності правочину визначає ст.216 ЦК України, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Стаття 216 ч.3 ЦК України визначає, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. У відповідності до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.237, 238 ЦК України , представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ч.1 ЦК України). Судом встановлено в судовму засіданні, що приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Король О.В. перед підписанням і посвідченням довіреності від 29.01.2014 року було перевірено дієздатність позивача [PERSON] та роз`яснено йому зміст ст.ст. 203, 214, 237-250 ЦК України, ст.ст. 65, 74 СК України, ст. ст. 172-174 Податкового кодексу України, що підтвердив своїм підписом на довіреності позивач та як вбачається з оскаржуваної довіреності, позивач [PERSON] уповноважив за життя [PERSON] на розпорядження всім своїм майном та надав право представляти свої інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності в тому числі в органах нотаріату. При цьому, суд звертає увагу, що в довіреності зазначено конкретні дії які може вчинити повірений, зокрема право продати майно належне позивачу із встановленням його ціни на власний розсуд, зазначені в оскаржуваній довіреності дії не суперечать вимогам закону. Суд не погоджуєються з доводами позивача, про те, що вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2014 року було вчинено під впливом обману, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Це зумовлено тим, що відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Натомість позивач стверджує, що взагалі не мав наміру укладати оспорюваний договір та не був присутній під час його укладання, а тому можливість застосування обману до позивача виключається. Відповідно до ст.230 ЦК України, під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Крім того, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Проте, наявність вільного волевиявлення з боку позивача [PERSON] щодо надання довіреності та відсутність обману з боку відповідача [PERSON] , його батька [PERSON] вбачається із постанови про закриття кримінального провадження від 18.03.2016 року, згідно якої [PERSON] в січні 2014 року надав довіреність на ім`я [PERSON] , яким уповноважив останнього правом розпоряджатися своїм майном. В березні 2014 року, після переоформлення права власності на квартиру та земельну ділянку на [PERSON] , про його вчинок дізнався його брат [PERSON] , після чого позивач [PERSON] , розуміючи неправильність своїх дій відносно своїх близьких родичів, почав наполягати на поверненні свого майна. Оскільки [PERSON] під час укладення договорів купівлі-продажу діяв в межах повноважень, визначених в довіреності від 29.01.2014 року, суд вважає, що підстав для скасування договору купівлі-продажу земельної ділянки не має. Водночас, суд не вбачає підстав передбачених ст. 228 ЦК України для встановлення нікчемності оспорюваного договору чи визнання його недійсним з підстав недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Крім того, позивачем не доведено наявності зловмисної домовленості його представника [PERSON] з відповідачем. Суду не надано доказів того, що і у представника позивача, і у відповідача, як сторони правочину, існувала зловмисна домовленість. Сам лише факт того, що [PERSON] та [PERSON] є батьком і сином, не може свідчити про зловмисну домовленість зазначених осіб. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 232 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, позивач, будучи стороною оскаржуваного договору, вправі звертатись до суду про визнання його недійсним. Крім того, суд вважає недоведеним ту обставину, що позивач фактично не проживав у відчуженій у березні 2014 відповідачу квартирі [ADDRESS] . Так надані суду довідка КЖРЕП 5 від 01.12.2016р (а.с. 63), від 12.04.2018 (а.с.206), акт №472 від 08.12.2016 (а.с. 64) не підтверджують того факту, що позивач до укладення оспорюваного договору не проживав у зазначеній квартирі, частина якої знаходиться на спірній земельній ділянці, оскільки вони складені вже після відчуження у березні 2014 року квартири та земельної ділянки. Водночас, з доданої суду довідки з КЖРЕП 5 від 27.05.2006 (а.с. 201) вбачається, що на час видачі довідки позивач разом з відповідачем і його сім`єю був зареєстрований та проживав у квартирі [ADDRESS] . Отже, позивач зазначає, що відчужена квартира згідно договору купівлі - продажу квартири від 07.03.2014 року є єдиним його житлом, що суперечить відомостям, зазначеним у Інформаційні довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої позивач [PERSON] є власником декількох об`єктів нерухомого майна. Адресою реєстрації позивача [PERSON] є [ADDRESS] , однак фактично за даною адресою позивач не проживає, а тільки зареєстрований, що підтверджується довідкою, виданою КЖРЕП №5 від 01.12.2016 року, згідно якої [PERSON] зазначений як власник без реєстрації, а [PERSON] зазначений як колишній власник, та актом №472, складеного КЖРЕП №5 від 08.12.2016 року, згідно якого колишній власник [PERSON] , 1951 р.н., по [ADDRESS] не проживає. Приймаючи рішення у справі суд не бере до уваги надані відповідачем [PERSON] копію договору дарування 1/2 квартири [ADDRESS] м . Чернівці [PERSON] від 21.04.2004 та докази про реєстрацію права власності на цю частину квартири за обдарованим (а.с. 202-204), оскільки зазначений договір був розірваний 20.08.2004, що вбачається із звороту свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 98) виданого на ім`я позивача [PERSON] , а тому не має значення для вирішення спору у даній справі. Також суд не бере до уваги долучений відповідачем типовий договір найму власного житлового приміщення від 25.05.2006 року, який був укладений між відповідачем та позивачем, оскільки даний договір свідчить лише про те, що між сторонами у 2006 році виникли правовідносини із здачі в найм належного позивачу житла ( [ADDRESS] ), проте не мають відношення до спірних правовідносин, що є предметом даної справи. Крім того, суд не погоджується з позицією відповідача, що рішення Шевченківського районного суду у м. Чернівці від 12.09.2017 у справі №727/376/17 має преюдиційне значення для даної справи щодо встановлення недоведеності [PERSON] (позивач у справі) недобросовісних дій померлого [PERSON] (повіреного позивача) пов`язаних з відчуженням спірної земельної ділянки та квартири [ADDRESS] на [ADDRESS] , яка на ній знаходиться, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У частинах 3, 4 ст. 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Як вбачається з зазначеного вище рішення суду, предметом якого було усунення відповідача у даній справі від спадкування за [PERSON] , а не добросовісність чи недобросовісність виконання [PERSON] обов`язків повіреного за оскаржуваною довіреністю. У вказаному рішенні суд дійшов висновку, що позивачем ( [PERSON] а не [PERSON]), в установлений законом спосіб, не доведено те, що відповідач (очевидно мається на увазі спадкодавця [PERSON] ), діяв не в інтересах довірителя та приховано від нього продав своєму синові єдине нерухоме майно довірителя. Отже, Шевченківський районний м. Чернівці у вказаному судовому рішенні однозначно встановлює лише факт того, що позивач [PERSON] не довів недобросовісність [PERSON] як повіреного позивача у вказаній судовій справі. Проте суд не встановив факту добросовісності виконання [PERSON] обов`язків повіреного [PERSON] Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, вивчивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, безпосередньо досліджені під час судового розгляду, застосувавши норми що регулюють спірні правовідносини, з мотивів наведених вище,

Outcome: dismissed