Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] у своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітньої на той час доньки [PERSON] звернулась до суду з названим позовом, у якому зазначила, що у 1991 році познайомилась, а з травня 1992 року стала проживати однією сімєю та вести спільне господарство без реєстрації шлюбу з [PERSON] в будинку №4 по вул. Ювілейна с. Калаглія Овідіопольського району. На початку 90-х років колишнє КСП «Іскра» Овідіопольського району виділило відповідачу незавершений будівництвом зазначений вище жилий будинок. Разом з відповідачем вона все літо і осінь виконували роботи по приведенню будинку у придатний для постійного проживання стан: штукатурці будинку та господарських споруд, оздобленню кімнат та підсобних приміщень, малярні та інші роботи. За її згодою 25.05.1993 р. на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відповідач на своє імя придбав жилий будинок за 8\~266 крб. 04.09.1994 р. вона зареєструвала шлюб з [PERSON], а 28.03.1996 р. у них народилась дочка [PERSON]. В подальшому вона та відповідач за рахунок спільних коштів та праці побудували біля будинку господарські будівлі та споруди загальною вартістю 88\~804 грн, у тому числі: літню кухню, вартістю 23\~326 грн.; сарай під літ. «Г», вартістю 21\~446 грн.; навіс під літ. «г», вартістю 9\~814 грн.; сарай під літ. «Д», вартістю 16\~087 грн.; вбиральню-душ під літ. «Е», вартістю 3509 грн.; арку під літ. «Ж», вартістю 12\~107 грн.; замощення двору під №І, вартістю 2515 грн. Крім того вона з відповідачем обладнали в будинку ванну кімнату, провели у будинок водопровід та газифікували будинок, зробили каналізацію, замінили шифер на крівлі веранди, замінили вхідні та міжкімнатні двері, виконали оздоблювальні роботи, внаслідок яких вартість жилого будинку збільшилась на 25\~798 грн. В цілому вартість жилого будинку збільшилась на 112\~130 грн. ( 88\~804 + 23\~326) Також вона та відповідач за час шлюбу за рахунок спільних коштів та праці придбали наступне рухоме майно: мякий куточок вартістю 3500 грн., холодильник вартістю 2500 грн., пральну машину вартістю 950 грн., кухонний гарнітур вартістю 1000 грн., опалювальний котел вартістю 1000 грн., мийку вартістю 150 грн., газову плиту вартістю 1500 грн., броньовані вхідні двері вартістю 1759 грн., ванну вартістю 400 грн., бойлер вартістю 550 грн., диван вартістю 300 грн. 10.08.2013 р. вона пішла від відповідача з дитиною та припинила з ним спільне проживання. Рішенням Овідіопольського районного суду від 29.08.2013 р. шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Все майно залишилось у відповідача. Також у відповідача залишилось особисте майно дочки [PERSON]: трюмо вартістю 150 грн., компютер вартістю 1500 грн., компютерний стіл вартістю 500 грн., крісло вартістю 150 грн., ліжко вартістю 300 грн., шафа вартістю 500 грн. З наведених підстав [PERSON] з урахуванням уточнень позовних вимог просила: встановити факт спільного проживання нею з [PERSON] однією сімєю з травня 1992 року до 04.09.1994 р.; визнати жилий будинок її та відповідача спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на ? частину жилого будинку та виділити їй в натурі з жилого будинку передпокій «1-1», площею 8,3 м2, житлову кімнату «1-2», площею 20 м2, кладову «1-6», площею 2,4 м2, ванну «1-7» площею 4,2 м2, веранду літ. «а», колодязь питний №9; визнати за нею право власності на будівельні матеріали у виді літ. «В» - літня кухня, літ. «Г» - сарай, літ. «г» - навіс, літ. «Е»- вбиральня-душ; літ. «Ж» - арка, №І вимощення двору; виділити [PERSON] з жилого будинку житлову кімнату «1-3», площею 14,9 м2, житлову кімнату «1-4» площею 9,6 м2, кухню «1-5», площею 10,5 м2; визнати за [PERSON] право власності на будівельні матеріали у виді сараю під літ. «Д»; зобовязати кожну із сторін виконати роботи з переобладнання та перепланування відповідно до висновку експерта; визначити порядок користування присадибною земельною ділянкою відповідно до запропонованого нею варіанту поділу жилого будинку; виділити їй у власність рухоме майно мякий куточок вартістю 3500 грн., холодильник вартістю 2500 грн., вхідні броньовавані двері вартістю 1759 грн., ванну вартістю 400 грн., пральну машину вартістю 950 грн., бойлер вартістю 550 грн.; виділити у власність відповідачу диван, вартістю 300 грн., шафу для одягу, вартістю 800 грн., кухню, вартістю 1000 грн., газовий котел, вартістю 1000 грн., кухонну мийку, вартістю 150 грн., газову плиту, вартістю 1500 грн.; стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію в сумі 1227 грн. 50 коп. за його частку у рухомому майні та 15\~810 грн. за його частку у житлому будинку; стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати у виді сплати судового збору та вартості проведення судових експертиз. (а.с. 2-4, 209-213) Дочка [PERSON] і [PERSON] [PERSON], яка за час розгляду справи досягла повноліття, просила витребувати у відповідача належне їй майно: трюмо, компютер, компютерний стіл, крісло, ліжко, шафу. (а.с. 209-213) В судовому засіданні позивачі позов підтримали. Відповідач позов його дочки [PERSON] визнав повністю і пояснив, що згоден повернути належне їй майно у виді трюмо, компютера, компютерного столу, крісла, ліжка, шафи. Позов [PERSON] відповідач визнав частково і пояснив, що дійсно ним та [PERSON] за час шлюбу було набуте зазначене позивачкою рухоме майно, на поділ якого він згоден, і просив виділити йому з цього майна меблевий кухонний гарнітур, опалювальний котел, мийку, газову плиту, броньовані вхідні двері будинку, ванну, бойлер. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відповідач просив відмовити, посилаючись, що жилий будинок був придбаний за його особисті кошти, ніякої участі у придбанні будинку ні грошовими коштами, ні працею [PERSON] не приймала. (а.с. 219-223) Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], експерта [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, а позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідач визнав, що трюмо вартістю 150 грн., компютер вартістю 1500 грн., компютерний стіл вартістю 500 грн., крісло вартістю 150 грн., ліжко вартістю 300 грн., шафу вартістю 500 грн. є особистим майном його дочки [PERSON] і погодився повернути їй це майно. За таких обставин суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про витребування належного їй майна у відповідача, обгрунтованні і підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно до положень ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а відповідно до ст.71 цього ж Кодексу майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина і чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З 04.09.1994 р. до 09.09.2013 р. [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, під час якого за рахунок спільних коштів та праці вони набули наступне рухоме майно: мякий куточок вартістю 3500 грн., холодильник вартістю 2500 грн., пральну машину вартістю 950 грн., кухонний гарнітур вартістю 1000 грн., опалювальний котел вартістю 1000 грн., мийку вартістю 150 грн., газову плиту вартістю 1500 грн., броньовані вхідні двері вартістю 1759 грн., ванну вартістю 400 грн., бойлер вартістю 550 грн., диван вартістю 300 грн., загальна вартість якого становить 13609 грн. Згоди щодо поділу цього майна між [PERSON] і [PERSON] не досягнено. Враховуючи думку сторін, суд вважає необхідним поділити зазначене майно та виділити у власність: - [PERSON] мякий куточок вартістю 3500 грн., холодильник вартістю 2500 грн., пральну машину вартістю 950 грн., а усього на суму 6950 грн.; - [PERSON] кухонний гарнітур вартістю 1000 грн., опалювальний котел вартістю 1000 грн., мийку вартістю 150 грн., газову плиту вартістю 1500 грн., броньовані вхідні двері вартістю 1759 грн., ванну вартістю 400 грн., бойлер вартістю 550 грн., диван вартістю 300 грн., а усього на суму 6659 грн. При такому варіанті поділу рухомого майна з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація 145 грн. 50 коп. ( загальна вартість рухомога майна 13609 грн; частка кожного із подружжя у грошовому виразі становить 13609 : 2 = 6804 грн. 50 коп.; 6804,5 6659 = 145,5) Позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту спільного проживання з відповідачем однією сімєю з травня 1992 року до 04.09.1994 р., визнання жилого будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання за нею права власності на ? частину жилого будинку, виділ їй в натурі ? частини будинку, визнання за нею права власності на будівельні матеріали у виді господарських будівель та споруд та їх поділ, визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою задоволенню не підлягають з наступних підстав. На обґрунтування свої позовних вимог у цій частині [PERSON] посилалась на ст.ст. 3, 74 СК України, ст. 17 Закону України «Про власність». Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом з пояснень сторін, показань свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] установлено, що з травня 1992 року до 4 вересня 1994 року [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON], тобто позивачка, до 03.06.1994 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 52) 4 вересня 1994 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб та остання змінила прізвище на [PERSON]. (а.с. 49) 28.03.1996 р. у [PERSON] і [PERSON] народилась дочка [PERSON]. (а.с. 60 25 травня 1993 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу [PERSON] придбав у КСП «Іскра» житловий будинок, який складався з позначених на плані під літ. «А» - жилого будинку, під літ. «а» веранди, вбиральні, цистерни і знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Миколаївка ( станом на цей час с. Калаглія), вул. Ювілейна, буд. №4. (а.с. 12-22) За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1\~ст. 58 Конституції України) норми\~Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.\~ До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Згідно чч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З вказаного вбачається, встановлення фактів проживання однією сім'єю у період до 1 січня 2004 року законодавством не передбачено. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України). Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)). За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У справі №6-211цс14 від 11 березня 2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для врахування судами загальної юрисдикції, у якій зазначив наступне: «Згідно із частиною першою статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України). Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності.» Ніяких допустимих доказів того, що своїми коштами та працею до реєстрації шлюбу з відповідачем, тобто до 04.09.1994 р., вона приймала участь у придбанні відповідачем 25.05.1993 р. на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, [PERSON] суду не надала. Більш того, на час придбання відповідачем жилого будинку [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] (а.с. 52) За таких обставин суд вважає необґрунтованими посилання [PERSON] що вона своїми коштами та працею приймала участь у придбанні відповідачем жилого будинку. Під час шлюбу [PERSON] і [PERSON] поліпшили стан жилого будинку, зокрема: виконали роботи щодо шпаклювання стелі та стін всередині будинку, оклеїли стіни шпалерами, обладнали приміщення ванної кімнати, облицювали кахельною плиткою стіни та підлогу ванної кімнати, завершили оздоблення зовнішніх стін будинку, газифікували будинок, влаштували новий водопровід, замінили на нові вхідні двері, замінили двері в одні із житлових кімнат. Внаслідок цього вартість жилого будинку згідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи збільшилась на 25\~798 грн. З висновком експерта [PERSON] і [PERSON] згодні. Тобто частка [PERSON] у грошовому виразі у збільшенні вартості вартості жилого будинку внаслідок його поліпшення становить 12\~899 грн. ( 25\~798 : 2 = 12\~899) В судовому засіданні судовий експерт пояснив, що технічно неможливо виділити в натурі частину жилого будинку вартістю 12\~899 грн., виходячи із вартості жилого будинку без врахування самочинно побудованих будівель та споруд 197\~543 грн. Крім того, за час шлюбу, за рахунок спільної праці і коштів [PERSON] та [PERSON] без належного дозволу, належно затвердженого проекту, тобто самочинно, побудували біля спірного жилого будинку господарські будівлі та споруди: літню кухню під літ. «В», навіс під літ. «г», сарай під літ. «Д», сарай під літ. «Д», убиральню під літ. «Е», навіс під літ. «Ж», вимощення І. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Пленум ВССУ в п. 6 постанови №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» розяснив, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не повязані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. В п. 7 зазначеної вище постанови Пленум ВССУ також розяснив, що не підлягають задоволенню в порядку статті 376 ЦК України позови про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). У звязку з наведеним не підлягають задоволенню як безпідставні позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності та виділ її будівельних матеріалів у виді літ. «В» - літньої кухні, літ. «Г- сараю, літ. «г» - навісу, літ. «Е» - вбиральні, літ. «Ж» - арки, І вимощення двору, а за відповідачем визнання права власності та виділ йому будівельних матеріалів у виді сараю під літ. «Д». Фактично позовні вимоги направленні на визнання права власності в судовому порядку на самочинно побудовані обєкти нерухомого майно, а не на визнання права на матеріали, одержані при знесенні цього майна. [PERSON] заявила позовні вимоги на загальну суму 123\~780 грн. 50 коп., з яких: вартість ? частини жилого будинку 116\~976 грн. і вартість ? частини рухомого майна 6\~804 грн. 50 коп. Зобовязана була сплатити судовий збір 1237 грн. 80 коп., а сплатила 344 грн. 10 коп., у звязку з чим та на підставі ст. 88 ЦПК України з неї на користь держави підлягає стягненню судовий збір 893 грн. 70 коп. ( 1237,80 344,10 + 893,70) Судом із заявлених [PERSON] позовних вимог на суму 123\~780,50 грн., задоволено вимоги на суму 6804,5 грн., тобто 5% від заявлених вимог. На підставі ст. 88 ч. 1 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору 68 грн. 89 коп. ( 5% від 1237,80) З урахуванням того, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню грошова компенсація за частку у рухомому майні 145 грн. 40 коп., у підсумку з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 76 грн. 50 коп. (145,50 69 = 76,5)

Outcome: partial