Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 1533720,00 грн., що еквівалентно 60000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 11.03.2017 року. Того ж дня між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. 11.11.2016 року між сторонами був укладений Договір іпотеки. Крім того, в забезпечення умов договору позики 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір поруки, за умовами якого [PERSON] виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях [PERSON] , що випливають з договору позики від 11.11.2016 року. Проте [PERSON] не здійснював вчасно встановлені Договором позики платежі щодо погашення позики і процентів, відповідно до графіка розрахунків. Відповідачам неодноразово вручались та надсилались претензії щодо неналежного виконання зобов`язання. В зв`язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов`язань [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення боргу, а саме стягнення основної суми боргу, відсотків за користування позикою та інфляційних збитків. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року по справі № 754/16771/17 позов задоволено частково. Постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року частково скасовано. Оскільки грошові кошти до цього часу не повернуті, позивач вважає, що відповідачі повинні сплатити йому проценти (п. 3.1 Додаткового договору до Договору позики) у розмірі 1188990, 17 грн.; пеню на тіло позики (п. 4 Договору позики) у розмірі 11196156, 00 грн.; пеню на нараховані проценти (п. 4 Договору позики) у розмірі 16458518, 00 грн.; інфляційні витрати (п. 7.6 Додаткового договору по Договору позики) у розмірі 98158, 08 грн.; 3 % річних (п. 4 абз. 2 Договору позики) у розмірі 66055, 01 грн. На підставі викладеного позивач звертається з до суду з даним позовом, просить стягнути вказані суми, розраховані відповідно до умов Договору позики та Додаткового договору до Договору позики, а також стягнути з відповідачів на його користь судові витрати у справі. 13.10.2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 1533720,00 грн., що еквівалентно 60000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 11.03.2017 року. Того ж дня між сторонами також був укладений додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. 11.11.2016 року між сторонами був укладений Договір іпотеки. Крім того, в забезпечення умов договору позики 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір поруки, за умовами якого [PERSON] виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях [PERSON] , що випливають з договору позики від 11.11.2016 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року по справі № 754/16771/17 позов задоволено частково. Постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року частково скасовано. Також відповідач вважає, що з урахуванням вимог ст.. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, у період з дня отримання позики і до 11.03.2017 року (строк дії договору) відповідач сплатив на користь позивача суму відсотків у загальному розмірі 10800, 00 доларів США. Будь-яких додаткових договорів про продовження строку дії Договору позики позивач та відповідач не укладали, а у матеріалах справи відсутні докази, що сторони дійшли згоди щодо продовження строку дії договору позики після 11.03.2017 року. Також відповідач вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги про стягнення пені на тіло позики та пені на нараховані проценти, оскільки дані вимоги заявлені поза межами річного строку, встановленого законом для вимог про стягнення пені. Також відповідач вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення інфляційних витрат, оскільки договір позики укладений у доларах США, а у цьому випадку нарахування інфляційних витрат не здійснюється. Крім того, позовні вимоги про стягнення 3 % річних за період з 05.03.2019 року по 19.08.2020 року є також безпідставними, оскільки судовим рішенням у справі № 754/16771/17 на користь позивача з відповідачів стягнуто 3 % річних за період до 15.07.2020 року (дата постановлення рішення Київським апеляційним судом). На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 02.11.2020 року від позивача до суду надійшло Відповідь на відзив відповідача, в якій він вказує про правомірність своїх позовних вимог та просить їх задовольнити у повному обсязі. 08.12.2020 року від позивача до суду надійшла Заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача проценти за користування позикою у розмірі 1449365, 40 грн.; пеню у розмірі 7829333, 86 грн.; втрати від інфляції у розмірі 629667, 48 грн.; 3 % річних у розмірі 419923, 90 грн., а також судові витрати по справі. 09.02.2021 року до суду надійшли пояснення відповідача [PERSON] щодо заяви позивача про збільшення позовних вимог. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] - проти задоволення позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позов. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 1533720,00 грн., що еквівалентно 60000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору. Договором позики передбачено строк повернення позики до 12 години ранку 11.03.2017 року. Того ж дня між сторонами також був укладений Додатковий договір до договору позики, умовами якого передбачено право позикодавця на отримання процентів, що становлять 4,5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Погашення позики та процентів відбувається у відповідності до графіку розрахунків платежів, що є невід`ємною частиною договору позики. 11.11.2016 року між сторонами був укладений Договір іпотеки. Крім того, в забезпечення умов договору позики 11.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір поруки, за умовами якого [PERSON] виступила поручителем та зобов`язалась в повному обсязі відповідати по зобов`язаннях [PERSON] , що випливають з договору позики від 11.11.2016 року. Згідно п. 3.1 Додаткового договору до Договору позики від 11.11.2016 року встановлено право позикодавця на отримання процентів, що становить 4, 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування позикою за виключенням дня отримання грошей та включаючи дату їх повернення. Відповідно до п. 3.2 Договору нарахування процентів за цим Договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році. Кількість днів у році приймається за 360. Пунктом 4 Договору позики від 11.11.2016 року встановлено, що у разі несвоєчасного виконання зобов`язання Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю неустойку у розмірі 2 % від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. Згідно із п. 7.3 Додаткового договору до Договору позики у разі несвоєчасного ненадходження (прострочення) повністю або частково планового платежу, встановленого Графіком розрахунків, Позикодавець нараховує, а Позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення від суми несплаченого в строк платежу. У зв`язку з невиконанням відповідачем у повному обсязі умов Договору позики позивач звернувся до суду із позовом, у подальшому рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року по справі № 754/16771/17 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача неповернуту позику у розмірі 1533720, 00 грн. та втрати від інфляції у розмірі 294474, 24 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року частково скасовано, а саме відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, а також стягнуто з відповідачів на користь позивача 6142280, 00 грн., з яких проценти за користування позикою - 1875279, 44 грн., 3 % річних - 91140, 76 грн., пеня - 3409000, 00 грн., штраф - 766860, 00 грн. Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визнаних родовими ознаками. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковий до виконання сторонами. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання. Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Позивачем поданий до суду розрахунок позовних вимог у даній справі, відповідно до якого він просить суд стягнути з відповідачів на його користь борг у розмірі: проценти за користування позикою у розмірі 1449365, 40 грн.; пеню у розмірі 7829333, 86 грн.; втрати від інфляції у розмірі 629667, 48 грн.; 3 % річних у розмірі 419923, 90 грн., а також судові витрати по справі. Щодо позовних вимог про стягнення суми боргу по процентам за користування позикою, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Абзацом 2 частини 1 статті 1048 ЦК України визначено, що про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні правові висновки містяться і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 14-10цс18, а також у постанові Верховного суду від 23.07.2020 року у справі № 754/16773/17. З матеріалів справи вбачається, що 11.11.2016 року між позивачем та відповідачем 1 був укладений Договір позики, а строк дії Договору позики закінчився 11.03.2017 року. Відповідно до п. 3.1 Додаткового договору до Договору позики від 11.11.2016 року встановлено право Позикодавця на отримання процентів, що становить 4, 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. Згідно із п. 3.2 Договору нарахування процентів за цим Договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році (вихідних, святкових та неробочих днів включно). Кількість днів у році приймається за 360. Як встановлено при розгляді справи, відповідач на виконання умов Договору належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів за користування позикою в розмірі і строки, встановлені договором позики, у межах погодженого сторонами строку кредитування, за період з дня отримання позики (11.11.2016 року) і до 11.03.2017 року, у зв`язку з чим сплатив на користь позивача суму відсотків у загальному розмірі 10800, 00 доларів США. Відповідно до п. 9 Договору позики та п. 9.1 Додаткового договору до Договору позики внесення змін до цього Договору оформлюється шляхом підписання Сторонами додаткових договорів. Як встановлено при розгляді справи, будь-яких додаткових договорів про продовження строку дії Договору позики позивач та відповідач 1 не укладали, а у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що сторони дійшли згоди щодо продовження строку дії договору позики після 11.03.2017 року. Таким чином, відповідач 1 на виконання умов Договору позики належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів за користування позикою в розмірі і строки, встановлені Договором позики, у межа погодженого сторонами строку кредитування, за період з дня отримання позики з 11.11.2016 року і до 11.03.2017 року на рівні 4, 5 % від суми позики за кожні 30 днів позики. З урахуванням викладеного вище та вимог діючого законодавства, встановлених у справі обставин, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення процентів немає. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачів пені на тіло позики та пені на проценти, то слід зазначити наступне. З письмових матеріалів справи вбачається, що 11.12.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів про стягнення боргу за Договором позики від 11.11.2016 року (цивільна справа № 754/16771/17). У позовних вимогах з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог позивач просив суд стягнути борг станом на 04.03.2019 року у наступному розмірі: борг по тілу кредиту - 1533720, 00 грн.; борг по відсоткам - 23839777, 40 грн.; інфляційні витрати - 294474, 24 грн.; штраф у розмірі 50 % від суми фактичного залишку позики - 766860, 00 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року по справі № 754/16771/17 позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача неповернуту позику у розмірі 1533720, 00 грн. та втрати від інфляції у розмірі 294474, 24 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 15.07.2020 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2019 року частково скасовано, а саме відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, а також стягнуто з відповідачів на користь позивача 6142280, 00 грн., з яких проценти за користування позикою - 1875279, 44 грн., 3 % річних - 91140, 76 грн., пеня - 3409000, 00 грн., штраф - 766860, 00 грн. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ст.. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ст.. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України унормовано, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 статті 258 ЦК України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Як встановлено при розгляді справи, відповідно до умов Договору позики, вона надається строком на 4 фактичних місяці від дати отримання позичальником позики. Позичальник зобов`язується повернути позику готівкою, що еквівалентно 60000, 00 доларів США, та сплатити проценти в строк до 11.03.2017 року. Відповідно до п. 9.1 Договору позики внесення змін до цього Договору оформлюється шляхом підписання Сторонами додаткових договорів. Будь-яких додаткових договорів про продовження строку дії Договору позики позивач та відповідач 1 не укладали, при цьому відповідач частково погасив суму тіла позики та повністю виконав умови договору позики по сплаті процентів за весь період дії договору. З наведеного вище вбачається, що починаючи з 11.03.2017 року позивачу стало відомо про порушення його прав та інтересів до Договору позики від 11.11.2016 року, а відтак позивач мав право звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідачів пені у строк до 11.11.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. При розгляді справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між позивачем та відповідачем 1 існувала домовленість про збільшення позовної давності до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) та було укладено письмовий договір. Так, 11.12.2017 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом та заявами про збільшення позовних вимог від 18.05.2018 року та від 04.03.2019 року за тим самим Договором від 11.11.2016 року про стягнення з відповідачів боргу у розмірі 26434831, 64 грн., що складається, у тому числі, з тіла кредиту, боргу по відсоткам, інфляційних витрат, штрафу у розмірі 50 %. При цьому з позовними вимогами про стягнення з відповідачів неустойки (штрафу, пені) не звертався. Заявлені позивачем позовні вимоги у даній справі про стягнення з відповідача на користь позивача пені на тіло позики та пені на нараховані проценти подані поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення пені. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 року у справі № 910/29752/15, відповідно до якої зазначено, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2015 року, тобто поза межами річного строку, установленого законом для вимог про стягнення штрафу, а відповідачем до ухвалення рішення в справі було заявлено про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Стороною відповідача 1 13.10.2020 року було подано Відзив на позов, в якому він заявив про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення пені на тіло позики та пені на нараховані проценти, у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Що стосується позовних вимог про стягнення інфляційних витрат, то слід зазначити наступне. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно умов п. 1 Договору позики від 11.11.2016 року Позичальник позичив (отримав у борг) у Позикодавця грошові кошти у розмірі 1533720, 00 грн., що за курсом НБУ на день укладення договору становить 60000, 00 доларів США. Відповідно до розписки позичальник отримав від кредитора 60000, 00 доларів США, а саме грошові кошти в іноземній валюті. Позичальник погашав заборгованість за кредитним договором в іноземній валюті у доларах США. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року у справі № 6-77цс15, а також у постановах Верховного Суду від 04.06.2020 року у справі № 369/5393/15 та від 05.06.2019 року у справі № 367/5899/15. Оскільки при розгляді справи встановлено, що позичальник отримав позику в іноземній валюті та здійснював повернення коштів також у цій валюті, правові підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 625 ЦК України в частині стягнення інфляційних витрат немає, а тому і у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних, то судом встановлено наступне. Відповідно до п. 4 Договору позики від 11.11.2016 року Позичальник у разі прострочення ним грошового зобов`язання на вимоги Позикодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається саме на умови п. 4 Договору позики (абзац 2). Але при цьому слід зазначити, що 11.11.2016 року між позивачем та відповідачем 1 був укладений Договір позики, а строк дії Договору позики закінчився 11.03.2017 року. Як встановлено при розгляді справи, відповідач на виконання умов Договору належним чином виконав прийняті на себе зобов`язання щодо сплати процентів за користування позикою в розмірі і строки, встановлені договором позики, у межах погодженого сторонами строку кредитування, за період з дня отримання позики (11.11.2016 року) і до 11.03.2017 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, але суд звертає увагу на те, що позовні вимоги у частині стягнення 3 % річних [PERSON] обґрунтовував саме умовами Договору позики, а не нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України. З урахуванням викладеного вище та встановлених у справі обставин, зважаючи на вимоги діючого законодавства та правові позиції Верховного Суду, суд доходить висновку, що підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення 3 % річних також немає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідачів зазначених у позові грошових коштів, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави, враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed