Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

ТОВ «Вініл» звернулось із позовом до [PERSON] про стягнення 882863,92 грн. матеріальних збитків. Спричинення цих збитків позивач обґрунтовує посиланням на те, що відповідач під час виконання своїх зобов'язань водія 26.05.2014р. о 05 годині 10 хв., керуючи автомобілем Volvo FH, державний номер [NUMBER], разом з напівпричепом KROMHOUT, державний номер [NUMBER], на 15 кілометрі + 900 м автодороги «М.Курган - Успенка» на території Російської Федерації не впорався з керуванням автомобіля та скоїв ДТП, що призвело до істотних пошкоджень зазначених транспортних засобів та партії товару (шпалери), що належать ТОВ «Вініл». Протиправність дій та вина відповідача підтверджена постановою про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху. Відповідно до висновків автотоварознавчих досліджень вартість відновлювального ремонту автомобіля та напівпричепу складають суму 230680,57 грн. та 91131,35 грн. відповідно, а загальна сума матеріальних збитків від знищення та пошкодження шпалер складає 561052,00 грн. Оскільки відповідачам до сьогодні сума заподіяної шкоди не відшкодована, позивач з посиланням на положення ч.ч. 1-3 ст. 130, ч.1 ст. 135-5, ст. 136 КЗпП України, ст.ст. 11, 16, 22, 1166 ЦК України, просить відшкодувати йому спричинені збитки в судовому порядку у повному обсязі, виходячи із понесених ним фактичних витрат. Заявами від 17.09.2014р. позивач збільшив свої позовні вимоги, доповнивши раніше заявлені вимоги вимогами про стягнення з відповідача суми 3967,62 грн. вартості палива та суми 1350,00 грн. безпідставно отриманих коштів з належного позивачу банківського рахунку із використанням корпоративної картки, а також суми 1600,00 грн. витрат позивача на оплату послуг експерта товарознавця. В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі, стягнуті суму 889 781,54 грн. в примусовому порядку, посилаючись на наведені в позовній заяві підстави. Представник відповідача й відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність, просили відмовити в задоволенні позовної заяви. Суду пояснили, що маршрут руху автомобіля проходив через територію Донецької області, де в кінці травня вже фактично велись бойові дії, було багато блок-постів і майже на кожному з них проводились перевірки автомобіля, тому для відповідача не було жодної можливості стати на відпочинок, як це вимагається Конвенцією Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів. Оскільки на кордоні утворилась величезна черга, яка повільно рухалась, відповідач, перебуваючи у цій черзі, зміг перетнути кордон тільки близько третьої години ночі і невдовзі після цього, в нічних умовах поганої видимості і сталось ДТП. Вважає, що дорожньо-транспортна пригода відбулась насамперед через порушення трудового законодавства та умов праці саме з боку позивача, яким не виконувались положення законодавства, що регламентує роботу водія автотранспортного засобу, якому також було відомо про складні дорожні умови, бойові дії та проблеми при перетині державного кордону, у цьому випадку повинен був забезпечити перевезення вантажу за участі двох водіїв, які б могли керувати автомобілем позмінно, і таким чином, мали б можливість для передбачених законом перерв для відпочинку, але який не забезпечив для відповідача безпечних умов праці через значну економію коштів на заробітній платі водія. Вказує, що за нормами ст. 132 КЗпП України, на нього, як особу яка спричинила шкоду при виконанні трудових обов'язків, може бути покладено матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше його середнього місячного заробітку. Наголошує на тому, що вина відповідача у скоєнні ДТП жодним чином не доведена, оскільки зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення дані про знаходження водія у стані алкогольного сп'яніння не є об'єктивними, оскільки проведення огляду відповідача на стан сп'яніння відбувалось під час знаходження відповідача у безпомічному у зв'язку із важкими травмами стані та з використанням приладу «Алкометр CD-400P» без застосування в подальшому об'єктивних методів дослідження, як це передбачено Правилами огляду особи, яка керує транспортним засобом, на стан алкогольного сп'яніння і оформлення його результатів. Вказує також на те, що, у відповідності до ст. 137 КЗпП України, суд при визначені розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, має враховувати ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно, коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Крім того, вважають, що договір про повну матеріальну відповідальність, не має юридичної сили, оскільки посада водія, на якій працював відповідач, не належить до категорії працівників, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи. [PERSON] був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів 12.06.2013 р. в ТОВ "Вініл" з окладом згідно штатного розпису, що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу та копією трудової книжки, які наявні в матеріалах справи. 12.06.2013 р. між ТОВ "Вініл" та [PERSON] був підписаний договір про повну індивідуальну відповідальність за забезпечення збереження наданих йому підприємством матеріальних цінностей. 12.06.2013 р. комісією підприємства у складі заступника генерального директора ТОВ "Вініл" по транспорту Мащенко С.В., начальника АРМ Бондаренко В.В., начальника служби економічної безпеки Деркач М.С., бухгалтера Ігнатьєвой Л.П. та [PERSON] були підписані відповідні акти прийому-здачі у відповідальне користування останнього автомобіля Volvo FH, державний номер [NUMBER], та напівпричепа KROMHOUT, державний номер [NUMBER], копії яких є в матеріалах справи. Як свідчить подорожній лист ТОВ «Вініл» №403800 від 23.05.2014р. автомобіль Volvo FH, державний номер [NUMBER], та напівпричеп KROMHOUT, державний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] 25.05.2014р. було відправлено у міжнародне автомобільне перевезення із вантажем шпалер 20 тн за маршрутом м.Дніпропетровськ (Україна) - м.Ростов на Дону (Росія). 26.05.2014 р. [PERSON], керуючи автомобілем "VOLVO FH", державний номер [NUMBER], разом з напівпричепом KROMHOUT, державний номер [NUMBER], на 15 кілометрі + 900 м автодороги "М.Курган - Успенка" на території Російської Федерації не впорався з керуванням автомобіля та скоїв ДТП, що призвело до істотних пошкоджень вищезазначених транспортних засобів. Вказані факти підтверджуються Довідкою про ДТП від 26.05.2014 р., складеною лейтенантом поліції інспектором ДПС ДІБР № 1 ГУ МВС Росії по Ростовській області Битим Є.В. Як зазначено у протоколі медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю стану сп'яніння від 16.05.14 р. № 503, у [PERSON] був встановлений стан алкогольного сп'яніння. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення № 61ОГ 382298 водій [PERSON] керував транспортним засобом в стані алкогольного сп'яніння, що підтверджується його письмовими поясненнями в проколі, а саме, що він перебуваючи на таможні випив пиво, після чого потрапив в ДТП, послуг перекладача не потребує. Крім того, факт вживання алкоголю водієм [PERSON] та його вина у скоєнні ДТП, встановлена постановою по адміністративній справі № 5-236/2014 08.09.2014 р. мирового судді судової дільниці № 2 Матвєєво-Курганського судового округу Ростовської області. Право власності ТОВ "Вініл" на транспортні засоби підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 10.06.2008 р. та Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 08.05.2012 р. Право власності ТОВ "Вініл" на товар, який було пошкоджено внаслідок ДТП, підтверджується реекспортною вантажно-митною декларацією №.10319010/040614/0006737, експортною вантажно-митною декларацією №.11070000/ 2014/305780, контрактом № 1217 від 17.12.2012 р., рахунком фактурою № 95 від 23.05.2014 р., видатковою накладною № 1842 від 23.05.2014 р., копії яких є в матеріалах справи. Згідно висновку експертного товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріальних збитків у зв'язку з аварійними ушкодженнями, завданими автомобілю "VOLVO FH", державний номер [NUMBER] [NUMBER] від 03.07.2014 р., вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зносу складає 230680,57 грн. Згідно висновку експертного товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріальних збитків у зв'язку з аварійними ушкодженнями, завданими напівпричепу KROMHOUT, державний номер [NUMBER] [NUMBER] від 08.07.2014 р., вартість встановлюваного ремонту напівпричепа з урахуванням зносу складає 91131,35 грн. Вартість послуг експерта, відповідно до акту приймання передачі виконаних робіт №2506 від 08.07.2014р., складає 1600,00 грн. Згідно висновку експертного дослідження з товарознавчої експертизи № ГО- 2709 від 19.06.2014 р., загальна сума матеріальних збитків шпалер, вінілових марки "Ланіта" із нанесеним полівілхлоридним покриттям та друкованим малюнком, пошкоджених внаслідок ДТП, складає 561052,00 грн. Вартість дизельного палива, яке рахується за автомобілем з державним номером [NUMBER], водієм якого є [PERSON], складає 3967,62 грн. Звіту про використання цього пального відповідач позивачу не подав. За період з 23.05.2014 р. до 31.07.2014 р. з карткового рахунку №260511751, який належить ТОВ "Вініл", відповідачем були використані грошові кошти в сумі 1350,00 грн., про цільове використання яких відповідач перед позивачем не прозвітував. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та Кодексу Законів про працю України, які визначають порядок відшкодування шкоди та збитків. Так, відповідно ч.ч. 1 і 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В силу приписів ч.2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Стаття 1192 Цивільного кодексу України визначає способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, відповідно до яких, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ч.ч.1-3 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Як передбачено ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема у випадках, коли: - між працівникам і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (пункт 1 ч.1 ст. 134 КЗпП України); - шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані (пункт 4 ч.1 ст. 134 КЗпП України). У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.1 ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними витратами. на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Згідно з положеннями ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому на зберігання або інших цілей (п.1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Перелік вищевказаних посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, яка підлягає застосуванню у відповідності до Постанови Верховної Ради України №1545-ХІІ від 12.09.1991р. "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР",яка визначає, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзі РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Договір про повну матеріальну відповідальність з особою, робота якої згідно з посадовою інструкцією не пов'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей, і така посада не внесена до Переліку таких посад і робіт, затверджених постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, не має юридичної сили та не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди. Як вбачається з трудової книжки відповідача, він був прийнятий позивачем на посаду водія автотранспортних засобів. Посадові обов'язки, які можуть доручатися працівнику певної спеціальності, повинні відповідати переліку основних робіт, встановлених у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників. Згідно з п. 4 Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, водій автотранспортних засобів категорії "Е" (керування составами автотранспортних засобів з тягачем, що відноситься до категорії "В", "С" або "D", яким водій має право керувати , але які самі не входять в одну із цих категорій або в ці категорії) керує автомобільними транспортними засобами, які відносяться до категорії «Е», за різних дорожних умов, виконує вимоги правил дорожнього руху, правил перевезень вантажів, пасажирів та багажу тощо. Передбачені вказаним вище Довідником кваліфікаційних характеристик професій працівників завдання та обов'язки водія не передбачають безпосереднього обслуговування матеріальних цінностей. Посада або робота водія Переліком посад і робіт, затвердженим постановою Державного комітету Ради міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1997 року №447/24, який визначає посади та роботи, на яких із особою може бути укладений договір повна матеріальна відповідальність, також не передбачена. В вищезазначеному переліку для виконання таких робіт передбачена посада експедитора з перевезення вантажів, в обов'язки якого входить, зокрема забезпечення нагляду за ходом виконання навантажувально-розвантажувальних робіт, перевантажувальних, перевалочних, пакувальних робіт, супроводження вантажу до місця призначення, забезпечення здавання вантажу після перевезення, оформлення товарно-транспортних та інших супровідних документів на всіх етапах реалізації транспортно-технологічних маршрутів і схем доставки вантажів тощо. Згідно п. 11 розділу "Фахівці" Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці и соціальної політики України №336 від 29 грудня 2004 року "Експедитор з перевезень вантажів", зокрема, супроводжує вантажі до місця їх призначення, забезпечує необхідний режим зберігання і збереження їх під час транспортування, здає доставлені вантажі, оформлює приймально-здавальну документацію, у разі потреби бере участь у складанні актів на нестачу, псування вантажів та інших документів. Як встановлено з пояснень сторін та підтверджено матеріалами судової справи, відповідач отримав на умовах повної матеріальної відповідальності у своє користування вказані автотранспортні засоби, а безпосередньо трудові обов'язки відповідача були пов'язані з перевезенням матеріальних цінностей, які також надавались йому під повну матеріальну відповідальність, оскільки він хоча і отримав вже завантажений вантаж, який до цього вже пройшов митне оформлення, однак фактично здійснював перевезення такого вантажу, виконуючи як обов'язки водія, так і обов'язки експедитора цього вантажу, оскільки був уповноважений здати доставлений вантаж його отримувачу з оформленням відповідної приймально-здавальної документації. Таким чином, укладений між позивачем та відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність може бути підставою для матеріальної відповідальності останнього у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди Отже, оскільки посада водія не входить до Переліку посад і робіт, з якими підприємствами можуть укладатись договори про повну матеріальну відповідальність, але фактично водночас відповідач виконував також обов'язки експедитора, укладений між сторонами договір про повну матеріальну відповідальність може бути підставою для покладення на відповідача відповідальності у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди. Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За приписами ч. 4 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення інших держав є обов'язковими до виконання на території України за умов, визначених законом, відповідно до міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі ст. 390 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Відповідно до ст. 399 ЦПК України, рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Конвенцією про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном, питання про накладення адміністративних стягнень не врегульовані. За приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини. які мають значення для ухвалення судового району Ростовської області Мирводою Л.А., вбачається, що відповідач був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 12.8 КпАП Російської Федерації - за керування автомобілем у стані алкогольного сп'яніння. Такий висновок суду ґрунтується на відомостях, зазначених у відповідному Протоколі медичного огляду для встановлення факту споживання алкоголю, стану сп'яніння №503 від 08.05.2014р Отже, постанова у адміністративній справі №5-326/2014 від 08.08.2014р., яка була винесена мировим суддею судової дільниці №2 Матвієво-Курганського судового району Ростовської області Мирводою Л.А., не є обов'язковою для виконання в Україні, в установленому порядку не визнана, а тому не підпадає під визначення документа, вказаного в ч. 4 ст. 61 ЦПК України, а встановлені у цій постанові обставини не мають преюдиційного значення. Однак водночас під час розгляду даної справи суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України, ця постанова є письмовим доказом, який може бути оцінений судом у сукупності із іншими доказами у справі за правилами ст.ст. 57 - 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. На переконання суду, постанова у адміністративній справі №5-326/2014 від 08.08.2014р. є документом, який був прийнятий компетентним органом іноземної держави щодо розслідування обставин зазначеного ДТП, тому містить об'єктивні відомості про обставини, які мають значення для справи, зокрема, про час, місце скоєння ДТП, причетну особу та інше. Як вказує відповідач, постанова у адміністративній справі №5-326/2014 від 08.08.2014р. була винесена на підставі Протоколу медичного огляду для встановлення факту споживання алкоголю, стану сп'яніння №503 від 08.05.2014р. і інших документів, які б могли свідчити про наявність у відповідача алкогольного сп'яніння, у цій постанові не зазначено. Однак обґрунтованих підстав ставити під сумнів об'єктивність зазначених у цій постанові даних відповідачем не наведено. Так на спростування достовірності висновків, наведених у Протоколі медичного огляду для встановлення факту споживання алкоголю, стану сп'яніння №503 від 08.05.2014р. відповідач зі своєї сторони надав суду Висновок спеціаліста судово-медичного експерта №114. Згідно до цього Висновку, єдиним об'єктивним методом доказу алкогольного сп'яніння, є кількісне визначення стану етанолу в крові, сечі, і інших біологічних середах - метод газожидкісної хроматографії, який в вищій мірі точний, специфічний і дуже чутливий. Такого дослідження відносно до відповідача проведено не було. Однак виходячи із обставин, за яких сталось ДТП (втрата водієм контролю за рухом автотранспортного засобу за відсутності впливу на це будь-яких зовнішніх факторів чи дій інших осіб) та обставин, за яких проводився огляд місця та фіксація ДТП (нічний час, віддаленість від населених пунктів, наявність тілесних пошкоджень у водія та потреба у його госпіталізації) суд критично ставиться до заперечень відповідача щодо недостовірності відомостей, які містяться в протоколі медичного огляду для встановлення факту споживання алкоголю, стану сп'яніння №503 від 08.05.2014р. та постанові у адміністративній справі №5-326/2014 від 08.08.2014р., щодо виявлення у відповідача ознак стану алкогольного сп'яніння. Таким чином, відсутність в матеріалах справи достовірних даних про ступінь алкогольного сп'яніння, в якому знаходився відповідач в момент скоєння ДТП, не спростовує самого факту знаходження відповідача у такому стані. Відтак знаходження відповідача під час виконання ним своїх службових обов'язків в стані алкогольного сп'яніння є підставою для покладення на нього матеріальну відповідальність у повному розмірі спричиненої шкоди. Також відповідач вказує, що він не був належним чином повідомлений про розгляд суддею судової дільниці № 2 Матвієво-Курганського району Ростовської області справи про адміністративне правопорушення щодо відповідача, тому не мав змоги взяти участь у розгляді зазначеної адміністративної справи, надати суду свої пояснення і документи, які б спростовували зазначені в протоколі №503 від 08.05.2014р. недостовірні відомості. До того ж, на твердження відповідача, існує протиріччя між зазначеними в постанові №5-326/2014 обставинами та фактами, викладеними в постанові від 26.05.2014р. про відкриття справи про адміністративне правопорушення і постановами про відмову у відкритті адміністративного правопорушення та про припинення адміністративного правопорушення від 30.05.2014р. Відхиляє суд і заперечення відповідача щодо вини позивача у не забезпеченні належних умов праці водія під час автомобіль перевезень у міжнародному сполученні, оскільки об'єктивних доказів про неможливість або заборону проведення зупинки на відпочинок, як це передбачено Конвенцією Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті та Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, відповідач суду е надав. На підставі викладеного суд вважає доведеними позивачем сукупністю поданих доказів факт спричинення йому дійсної матеріальної шкоди в сумі 230680,57 грн. - вартості відновлювального ремонту автомобіля та сумі 91131,3 гр. - вартості відновлювального ремонту напівпричепу, а також в сумі 561052,00 грн. - загальної суми матеріальних збитків від знищення та пошкодження шпалер, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у повному обсязі, як особою, якою спричинена ця шкода під час виконання ним своїх трудових обов'язків у стані алкогольного сп'яніння та з якою був укладений договір про повну матеріальну відповідальність за спричинену шкоду. Обґрунтованими є і вимоги про стягнення вартості палива та коштів, виданих відповідачу на відрядження, оскільки це були кошти, пов'язані з виконанням виробничого завдання, а саме: паливо мало бути використане під час руху автомобіля, а кошти були перераховані позивачем на картку відповідача, як оплата витрат під час службового відрядження, щодо яких відповідач був зобов'язаний надати позивачу відповідний звіт, проте не зробив цього через скоєння вказаного ДТП. Щодо витрат позивача в сумі 1600,00 грн., які були пов'язані з залученням спеціаліста товарознавця, то ці витрати хоча і не є судовими витратами позивача, які підлягають відшкодуванню в порядку ст. 79 ЦПК України, однак є необхідними витратами, які були понесені позивачем для відновлення його порушеного права, оскільки визначення розміру спричиненої шкоди потребувало фахових знань та відповідної кваліфікації, тобто також підлягають віднесенню до збитків позивача, які знаходяться у причинному зв'язку із неправомірними та винними діями відповідача, тому підлягають відшкодуванню за рахунок останнього шляхом примусового стягнення цих коштів. На підставі викладеного,

Outcome: approved