Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

представник позивача [PERSON] адвоката [PERSON] звернувся до відповідачів [PERSON], [PERSON] з уточненими позовними вимогами про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого 20.12.2002 року на підставі рішення виконкому від 19.12.2002р. за № 387, та визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/3 частину даної квартири. В обґрунтування покликався на те, що мати позивача - [PERSON], одружившись з відповідачем [PERSON], переїхала проживати до нього в квартиру [ADDRESS]. За цією адресою було зареєстроване її місце проживання. В силу життєвих обставин [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвали. За час шлюбу у них 24.10.1994 року народився син - [PERSON], який був зареєстрований у [INFO] з моменту свого народження. За цією адресою також проживали відповідачі [PERSON], [PERSON] та мати останніх - [PERSON], яка померла 27.12.2014 р. Після смерті [PERSON] позивачу стало відомо про те, що квартира [ADDRESS] була приватизована на підставі рішення виконкому Стрийської міської ради від 19.12.2002р. за № 387. Свідоцтво про право власності на квартиру, згідно з яким власниками квартири були [PERSON] та [PERSON], видане 20 грудня 2002 р. В ході судового розгляду встановлено, що 03.12.2002р. мати позивача - [PERSON] разом з ним за невідомих причин за декілька днів до приватизації квартири були зняті з реєстрації за даною адресою та після приватизації квартири, а саме 04.03.2003р. знову зареєстровані у ній. Оскільки позивач [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою, він мав би приймати участь у приватизації та набути право власності на частину квартири [ADDRESS]. Позивач разом з матірю [PERSON] з невідомих причини за декілька днів до приватизації квартири були зняті з реєстрації за даною адресою та зареєстровані після приватизації 04.03.2003р. Отже, в даному випадку було вчинено дії спрямовані на те, щоб [PERSON] та позивач [PERSON] не ввійшли в приватизацію, чим порушено вимоги ч.1 ст.71 ЖК України та ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Трирічний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України позивачем [PERSON] не пропущений, оскільки на час приватизації спірної квартири останній був неповнолітнім та не міг самостійно захистити свої права та інтереси. Окрім цього позивач дізнався про порушення свого права після смерті [PERSON], яка померла 27.12.2014р. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON], покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, підтримав позовні вимоги. Відповідачі позов заперечили. [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що перебував у шлюбі з [PERSON]; вони разом із сином [PERSON] проживали у спірній квартирі. Після розірвання шлюбу з [PERSON] він виїхав у [PERSON] де перебував 10 15 років. Дружина із сином на той час залишалися проживати у [INFO]. Про обставини приватизації квартири йому нічого не відомо. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що до приватизації готувалися давно, квартиру не приватизовували тому, що не хотіли щоб колишня дружина брата - [PERSON] приймала в ній участь, оскільки життя між ними давно не ладилося. Коли [PERSON] розірвав шлюб з [PERSON] у спірній квартирі відбулася розмова. При цьому були присутні він, брат - [PERSON], його дружина [PERSON] та мати [PERSON] Була досягнута домовленість про те, що [PERSON] переїде на проживання до своїх батьків в с.Лани Соколівські Стрийського району. [PERSON] просила не виписувати сина з квартири, оскільки йому буде далеко ходити пішки до школи, яка розташована в с. Подорожнє. Мати - [PERSON] наполягла на тому щоб [PERSON], яка перестала бути членом сімї, виписалася з квартири. Вони дійшли згоди про те, що після приватизації квартири позивача пропишуть у квартиру щоб він міг ходити у школу в м. Стрию. Більше того мати дала згоду на прописку у квартирі ще й [PERSON] Згодом мати наполягла на тому, щоб [PERSON] виписалася з квартири, оскільки остання постійно перебувала в [PERSON] на заробітках, приїжджала двічі-тричі на рік до сина, а мати змушена була платити за неї комунальні послуги. Після розлучення [PERSON] та [PERSON] у кварті також певний період був прописаний син останньої від першого шлюбу. Будинкова книга для прописки громадян у квартирі по вул. Сагайдачного,2/12 в м. Стрий пропала після смерті матері. Позивач після останньої прописки постійно проживав у спірній квартири з бабусею [PERSON] На даний час він перебуває на навчанні у [PERSON]. Жодний заперечень проти його реєстрації чи проживання у квартирі ніхто немає. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] позов заперечили. Адвокат [PERSON] поданому письмове заперечення, в якому зазначав, що вимоги позивача є безпідставними, незаконними і необґрунтованими. [PERSON] та відповідач [PERSON] дійсно перебували у шлюбі, у зв'язку з чим [PERSON] 29.06.1990 року була прописана у спірній квартирі як член сім'ї наймача. 05.11.2002р. подружжя розірвало шлюбу, тому 03.12.2002р. [PERSON], яка перестала бути членом сім'ї наймача, разом з позивачем знялася з реєстрації у спірній квартирі. На підставі рішення виконкому Стрийської міської ради від 19.12.2002р., яке позивачем не оспорюється, не скасоване та є чинним, відповідачі приватизували дану квартиру і стали власниками в рівних частках. В подальшому [PERSON] 29.04.2003р. належну йому 1/2 частину квартири за договором дарування відчужив [PERSON]. На прохання [PERSON] 04.03.2003р. за згодою власників квартири вона разом з сином-позивачем була зареєстрована у цій же квартирі. Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Згідно з Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджений наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992р. №56, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", який визначає порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню, зокрема п.20 передбачено: що при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. Пункт 21 цього Положення, передбачає, що у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються також і новонароджені, і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В судовому засіданні при огляді інвентаризаційної справи приватизації квартири, яка є предметом спору, в довідці про склад сімї жодним чином не зазначено, прізвище позивача в т.ч. як прописанного чи тимчасово відсутнього, за яким зберігається право на житло. Таким чином на день прийняття рішення виконкому Стрийської міської ради від 19.12.2002р. "Про передачу квартири у власність громадян" позивач не мав права на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS], оскільки в згаданій квартирі не тільки не був прописаний, а й не проживав. Отже, позивач відповідно до вимог ст.60 ЦПК не надав суду доказів, які б свідчили про його право на визнання за ним права власності на 1/3 частину квартири, а відтак, не має підстав визнавати частково недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.214 ЦПК при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. В постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12 Верховним Судом України висловлена наступна правова позиція: відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст.64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Місцем проживання дитини до девяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Судом встановлено, що мати позивача - [PERSON] та відповідач [PERSON] з 28.04.1990р. перебували у шлюбі, у зв'язку з чим [PERSON] з 29.06.1990р. була прописана (зареєстрована) у квартирі [ADDRESS]. За час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі 24.10.1994р. народився син позивач [PERSON]. 05.11.2002р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний на підставі рішення Стрийського міського суду. 03.12.2002р. [PERSON] знята з реєстрації за адресою: вул.Сагайдачного,12/2 в м.Стрий та зареєстрована за цією адресою 04.03.2003р., що підтверджується наданою представником позивача копією паспорта громадянина України [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що була подругою [PERSON] 24 роки. Остання опікувалася позивачем нарівні з матірю. [PERSON] обладнала одну з двох кімнат квартири меншу за розміром під дитячу для позивача і хотіла, щоб ця кімната залишилася йому. Зі слів покійної [PERSON] їй відомо, що позивач був виписаний з квартири, оскільки на цьому наполіг відповідач [PERSON] Свідок [PERSON] ствердила, що [PERSON], [PERSON] та позивач з 1995р. проживали у спірній квартирі. Останній півтора року тому виїхав на навчання у [PERSON]. Про обставини виписки з квартири [PERSON] та позивача їй нічого не відомо. 20.12.2002р. Стрийською міською радою згідно з рішенням виконкому Стрийської міської ради від 19.12.2002р. № 387 видане свідоцтво про право власності на квартиру, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] набули право спільної часткової власності в рівних долях на квартиру [ADDRESS]. Як вбачається з копії паспорта громадянина України, належного позивачу, останній зареєстрований за адресою: [INFO] з 03.12.2003р., тобто після того як відбулася приватизація. Відповідно до ст.65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. У відповідності до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, чинній на момент оформлення приватизації спірної квартири, приватизація державного житлового фонду (далі-приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснювалась шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім»ї та додатково 10 квадратних метрів на сімю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (ст.3 Закону). Статтею 5 Закону було визначено, що до членів сімї наймача включалися лише громадяни, які постійно проживали в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігалося право на житло. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснювалася в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкали в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігалось право на житло, з обов»язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалась на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймались не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.3 ст.8 Закону). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформлялась свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалось в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення (ч.5 ст.8 Закону). Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що підлягали оформленню, на момент проведення оспорюваної позивачем приватизації у квітні 1995 року був визначений Положенням, затвердженим\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56, із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України №72 від 05.08.1994 року. Згідно з пунктом 2 цього Положення, передачі у власність громадян підлягали квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму. Пунктом 18 Положення було визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім»ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), повинен був звернутись в орган приватизації або до створеного ним підприємства для оформлення документів, де одержував бланк заяви згідно з додатками 2, 3 до Положення та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин брав на підприємстві, що обслуговувало жилий будинок, довідку про склад сімї та займані приміщення за встановленою у додатках 4, 5 до Положення формою (п.20 Положення). Пунктом 21 Положення було визначено, що в такій довідці вказувались члени сім»ї наймача, які були прописані та мешкали разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігалось право на житло. В матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру за адресою: [ADDRESS], наданої для огляду у судовому засіданні Стрийським МБТІ, наявна заява [PERSON] від 11.12.2002р. та видана ЖЕКом довідка про склад сімї наймача ізольованої квартири, згідно з якою за адресою: м. Стрий, вул. Сагайдачного,12/2 мешкають і мають право на житло [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, для приватизації квартири за адресою: м. Стрий, вул. Сагайдачного,12/2 було подано всі необхідні документи, в т.ч. довідку про склад сімї та прописку, згоду зареєстрованих у ній повнолітніх осіб на приватизацію квартири. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів того, що його довіритель на момент приватизації квартири за адресою: [ADDRESS], був зареєстрований та проживав за цією адресою. Натомість достовірно встановлено, що батько позивача відповідач [PERSON] ще до розірвання 05.11.2002р. шлюбу з [PERSON] виїхав у [PERSON], а мати - [PERSON] як колишній член сімї [PERSON] на підставі досягнутої між нею та відповідачами і їхньою матірю [PERSON] домовленості вибула із квартири по вул. Сагайдачного,12/2 в м.Стрий і добровільно знялася з реєстрації за вказаною адресою, а згодом була знову зареєстрована у цій квартирі після її приватизації - 04.03.2003р.; позивач був зареєстрований 03.12.2003р. вже за згодою нових власників квартири відповідачів. Наведене свідчить про обізнаність матері позивача - [PERSON] про обставини приватизації зазначеної квартири та згоду останньої на таку за наведених умов. Підтвердженням цього є також те, що [PERSON], будучи відповідно до вимог ст.242 ЦК України, ст.154 СК України законним представником неповнолітнього на той час [PERSON], з 2003р. не зверталася до суду з позовом за захистом як свого порушеного права на приватизацію житла, так і права позивача. Звідси випливає той факт, що заява для приватизації спірної квартири була подана лише особами, які були зареєстрованими на момент приватизації в спірній квартирі, що повністю відповідало наведеним вище вимогам закону, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. У відповідності до ст.71 ЦК України (1963 року), норма якої була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки. За загальним правилом, яке містилось у ст.76 цього Кодексу, перебіг строку позовної давності починався з дня виникнення права на позов, а саме, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. У відповідності до ст.267 ЦК України (2004 року), чинної на момент предявлення позивачем даного позову до суду, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи, що момент виникнення спірних правовідносин позивач був неповнолітнім, повної цивільної дієздатності відповідно до вимог ст.34 ЦК України набув лише досягнуши повноліття 24.12.2002р., до суду за захистом свого порушеного права звернувся 23.10.2015р., тобто в межах передбаченого законом трирічного строку з моменту набуття повної цивільної дієздатності, суд не вбачає підстав для задоволення заяви представника відповідача [PERSON] адвоката [PERSON] про застосування строку позовної давності. За змістом ч.6 ст.154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи наведене, суд вважає, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 10.12.2015р., у вигляду накладення арешту на квартиру [ADDRESS], підлягають скасуванню. Оскільки згідно ухвали про відкриття провадження у справі сплата судового збору була відстрочена, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп. слід стягнути з позивача в користь держави.

Outcome: approved