Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

22 травня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про зняття з реєстраційного обліку в житловому будинку, третя особа Межівський районний сектор головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 11 квітня 1995 року за договором дарування [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок, який розташований по вул.Леніна, 20, с.Райполе, Межівського району, Дніпропетровської області. Після проведення інвентаризації номер будинку змінився з №20 на №4. На прохання відповідача, з яким позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] дала згоду на його реєстрацію у вказаному вище домоволодінні. Згодом шлюб з [PERSON] було розірвано. З березня 2013 року останній у належному позивачу будинку не проживає, відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку. [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зобовязати третю особу зняти його з реєстраційного обліку в житловому будинку. У судове засідання позивач не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримує повністю. Відповідач у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає, просить суд їх задовольнити. Третя особа у судове засідання не зявилась, надано суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, проти заявленого позову не заперечують. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, з′ясувавши обставини справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Під час вивчення документів по справі, їм надано відповідну оцінку. Згідно договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання прийняла в дарування цільний будинок, розташований на земельній ділянці, яка закріплена за Райпільською сільською радою Межівського району Дніпропетровської області по вул.Леніна,20. Зазначений договір посвідчено державним нотаріусом Межівської державної нотаріальної контори 11 квітня 1995 року, зареєстровано в реєстрі за №52 та зареєстровано по праву особистої власності за позивачем 19 квітня 2015 року. В звязку з інвентаризацією будинків в с.Райполе, по вул.Леніна змінився номер будинку з №20 на №4. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2013 року, яке набрало законної сили 13 квітня 2013 року та оскарженню не підлягало, підтверджується те, що позивач розірвала шлюб з [PERSON] Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Проте, на дані правовідносини, що виникли між колишніми чоловіком та дружиною, як членів сімї, розповсюджується дія ч.2 ст.405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що власником житлового будинку по вул.Леніна, 4, с.Райполе, Межівського району, Дніпропетровської області являється позивач, що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 11 квітня 1990 року, зареєстрованого в органі БТІ 19 квітня 1995 року за реєстраційним №528. Згідно довідки виконкому Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №664 від 19 травня 2015 року [PERSON] зареєстрований [INFO], однак з березня 2013 року за вказаною адресою не проживає. Отже, суд вважає, що в даному випадку відповідач втратив право на користування житлом. Що стосується позовної вимоги про зобовязання Межівського районного сектору головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти відповідача з реєстраційного обліку в житловому будинку слід зазначити наступне. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов'язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, як випливає з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Сторонами по справі є позивач та відповідач, як це передбачено ч.1 ст.30 ЦПК України. За положенням ч.4 ст.31 цього Кодексу кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони. Вимога стосовно зобовязання вчинити певні дії може бути направлена лише до відповідача, яким у справі є [PERSON], а не Межівський районний сектор головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, який має статус третьої особи. Таким чином, наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням буде законною підставою для зняття з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного, суд вважає вимогу про зняття з реєстраційного обліку в житловому будинку, заявлену до третьої особи, нікчемною.

Outcome: partial