Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

14 квітня 2015 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 001632 на придбання трактора МТЗ 82.1.26. За даним договором відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу - [PERSON]. Предмет договору мав бути переданий лізингоодержувачу після внесення ним на рахунок лізингодавця авансового платежу. Після сплати договірної суми авансового платежу позивач не отримав в договірні строки предмет лізингу, а в поверненні авансового платежу йому відмовлено, посилаючись на те, що насправді то був адміністративний платіж (плата за розгляд та підготовку документів для укладення Договору), який за умовами Договору за будь-яких умов не повертається. Вважаючи, що з самого початку його було введено в оману, і при підписанні договору відбулася його підміна, просив договір фінансового лізингу № 001632 від 14 квітня 2015 року визнати недійсним з моменту укладення, визнати порушеними його права як споживача та стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь 40 тисяч гривень, сплачені ним як авансовий платіж. Інтереси позивача в суді представляв за довіреністю (а.с. 33) [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримав позовну вимогу [PERSON] і суду пояснив: [PERSON] зацікавило оголошення у місцевій газеті «Наше Придністров'я» про продаж бувшого у користуванні трактора МТЗ 82.1.26. за ціною 130 тисяч гривень. Привабила також пропозиція про можливість розстрочки платежу по 1150 гривень на місяць. Зателефонувавши за вказаними в оголошенні номерами і домовившись про дату і час зустрічі, [PERSON] разом зі своїм батьком [PERSON] 14 квітня 2015 року приїхав у м. Вінницю до офісу з вивіскою ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс». Цього ж числа було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого був трактор МТЗ 82.1.26. За умовами даного договору ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» прийняла на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у його користування [PERSON] на строк та на умовах передбачених договором. В усній формі представник ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" роз'яснила, що насправді ціна трактора буде 120 тисяч гривень, оскільки в наявності є трактор не 2014, а 2013 року випуску, а також, що [PERSON] повинен спочатку сплатити авансовий платіж в сумі 40 тисяч гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок лізингової компанії. На екземплярі Договору, який дали позивачу для ознайомлення з умовами, була вказана ціна трактора 120 тисяч гривень, інші запропоновані умови його теж влаштували, а тому в цей же день [PERSON] сплатив на рахунок відповідача 40 тисяч гривень. Переглядаючи уже підписаний Договір, батько позивача виявив, що вартість предмета Договору вказана 400 тисяч гривень. На його запитання менеджер компанії заявила, що це є типовий договір, а їх договірна ціна залишається 120 тисяч гривень і саме з такого розміру буде вибудувано графік погашення лізингу. Далі, відповідачем послідовно відкладалася дата поставлення товару, а через тиждень менеджер заявила, що трактор уже проданий, а тому компанія не буде виконувати умови договору про передачу предмета лізингу. На пропозицію повернути сплачений авансовий платіж, представник компанії заявила, що сплачені 40 тисяч гривень - то не авансовий платіж, а обов'язковий для підписання Договору адміністративний платіж за розгляд та підготовку документів для укладення Договору, який за будь-яких умов не підлягає поверненню. Крім того, представник позивача зауважив, що договір лізингу із самого початку був спрямований на обман Лізингоодержувача: оголошення в газеті про продаж трактора зроблене від імені фізичної особи; сам Договір реально укладено у м. Вінниці, хоча в ньому зазначено місце укладення в м. Києві; від імені відповідача діяла особа, яка не надала належних доказів про її повноваження; у Договорі не визначено або приховано продавця товару; для ознайомлення було подано екземпляр Договору з ціною предмета Договору 120 тисяч гривень, а на підпис було подано екземпляр Договору з ціною предмета Договору 400 тисяч гривень та правом Лізингодавця змінювати таку ціну в залежності від коливання курсу валюти. Вважає, що відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, свідомо позбавив можливості прийняти свідоме рішення, порушив положення Закону «Про захист прав споживачів» про пріоритетність принципів справедливості, відкритості, добросовісності, та свідомого вибору, а, від так, - положення частин 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України. Таким чином, представником компанії введено в оману [PERSON], погоджені ними умови договору є несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності та справедливості та порушують істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а тому він вважає оспорюваний договір недійсним та просить повернути [PERSON] сплачений адміністративний платіж в сумі 40 тисяч гривень. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Судові повістки про виклик у судове засідання на 23 жовтня 2015 року (а.с. 44), 06 листопада 2015 року (а.с. 46) та 25 листопада 2015 року (а.с. 63-64) вручені представнику відповідача належним чином, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України. Відповідач ніяким чином не відреагував на судову повістку, не повідомив суд про причину неявки, не просив суд розглядати справу за його відсутності. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Такі приписи містить ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Судом на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України ухвалено провести заочний розгляд справи. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, пояснення сторін, суд прийшов до висновку, що, з урахуванням норм чинного законодавства та актів міжнародного права, позовна вимога [PERSON] підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення норм, права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватного її ставлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з врахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. Однією із найрозповсюдженіших підстав виникнення цивільно-правових відносин є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 626 ЦК України - договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Частиною 1 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Таким чином, укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Судом встановлено, що 14 квітня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» як лізингодавцем та [PERSON] як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу № 001632, предметом якого є транспортний засіб - трактор МТЗ - 82.1.26. (а.с. 7-14, 15, 16). Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договором (п. 1.4. та п. 3.1.1., п. 4.1). Відповідно до п. 1.8. Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії та інших платежів. Лізингоодержувач зобов'язався до отримання предмету лізингу сплатити передбачені Договором платежі (п. 3.3.1.). З аналізу змісту розділу Договору «Визначення термінів» (а.с. 7) слідує, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, а авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу. Розмір цих платежів визначено у Додатку № 1 до Договору (а.с. 15) і сплачені вони мають бути до моменту отримання предмета лізингу. Допитаний судом як свідок батько позивача [PERSON] пояснив: Це він знайшов у газеті оголошення про терміновий продаж трактора і запропонував сину його купити, оскільки його дуже привабила його ціна 130 тисяч гривень. Він до виходу на пенсію по інвалідності постійно працював головним бухгалтером, а тому йому добре відомо, які саме пункти договору купівлі-продажу є обов'язковими, а умови - істотними, тому саме він перечитував текст Договору. У договорі, який надавали для ознайомлення перед підписанням, була зазначена вартість предмету лізингу 120 тисяч гривень і зобов'язання лізингоодержувача про повернення цієї суми протягом одного року. Далі менеджер запропонувала сплатити 40 тисяч гривень авансу, після чого буде остаточно підписано договір. Цього ж дня -14 квітня 2015 року [PERSON] сплатив аванс і вони повернулися до офісу. Менеджер компанії в телефонному режимі зв'язалася, з її слів, з офісом у м. Києві, отримала звідти в електронному вигляді бланки договору і запропонувала [PERSON] підписати його. Передача предмета лізингу мала відбутися наступного дня, тоді ж мав бути вручений графік погашення його вартості. Однак, переглядаючи договір по дорозі з м. Вінниця додому, він виявив, що у ньому вартість трактора вказана у доларах США - 15686,27, а також у гривневому еквіваленті на дату підписання договору - 400 тисяч гривень. Крім того, було вказано, що гривневий еквівалент може змінюватися, у разі зміни курсу валюти. Намагаючись з'ясувати невідповідність в документах з якими знайомилися і які підписали, вони повернулися до офісу компанії-відповідача. Їх запевнили, що підписаний договір є типовим і ціна трактора 400 тисяч гривень стосується тих, хто викупляє його протягом п'яти років, а оскільки [PERSON] зобов'язався викупити трактор за один рік, то для нього він коштує 120 тисяч гривень. На запитання про призначення 40 тисяч гривень, які вже сплатив [PERSON], менеджер знову ж таки запевнила, що він є авансовим платежем, а адміністративний платіж сплачують лише ті, хто придбаває трактор по ціні 400 тисяч гривень. Далі почалися проблеми із передачею трактора: щодня менеджер в телефонному режимі обіцяла доставити його «завтра», а 21 квітня 2015 року заявила, що трактор уже продано іншій особі, а 40 тисяч гривень відповідно до умов Договору не повертаються, оскільки є адміністративним платежем за послуги по оформленню документів. Вважає, що відповідач із самого початку мав на меті ввести в оману покупця і навмисно довів ситуацію до моменту, коли, підписуючи Договір, [PERSON] не перечитував його текст вдруге, сподіваючись на чистоплотність посадових осіб, а також не перевіряв їх повноваження. Суд вважає вищезазначені твердження представника позивача та свідка [PERSON] чесними і такими, що заслуговують на увагу, оскільки вони є послідовними та логічними, узгоджуються з поданими доказами. Так, пояснення учасників судового розгляду про те, що [PERSON] дізнався про продаж трактора МТЗ-82.1. з оголошення, стверджуються витягом з газети «Наше Придністров'я» від 10 квітня 2015 року (а.с. 65). Цим же оголошенням стверджуються пояснення представника позивача [PERSON] та свідка [PERSON] про те, що договірна ціна трактора як предмету лізингу могла бути 120 тисяч гривень, але не 400 тисяч гривень. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Така ж вимога визначена і у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону. Так, лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозвязку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку. Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача. Положеннями ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Виходячи із зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа № 1-26/2011), у якому Конституційний Суд України зазначає, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення). Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як зазначає позивач у позові, а його представник та свідок [PERSON] у судовому засіданні, [PERSON] не було надано можливості детально ознайомитись із договором який він підписував, адже у договорі, який надавали для ознайомлення, була вказана вартість предмета лізингу 120 тисяч гривень, яка повністю його влаштовувала, відповідала його фінансовим можливостям, саме на неї він розраховував, прочитавши оголошення в газеті, тоді як у реально підписаному договорі - 400 тисяч гривень, що втричі більше договореної ціни. Відповідач у п. 17.2, 17,4 Договору зазначає, що підписання цього договору є свідченням факту ознайомлення та розуміння сторонами умов та змісту Договору. Із підписанням Договору та Додатків до нього Лізингоодержувач отримав всі конкретно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що стосуються змісту даного договору та Додатків до нього, був проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням даного договору, уважно прочитав та зрозумів Договір та Додатки до нього. Ознайомлений з умовами та внутрішніми правилами Лізингодавця, представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» йому надано повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору та додатків до нього. Однак, всупереч зазначеним положенням позивач, підписуючи даний Договір не мав можливості ознайомитись з його умовами, представник відповідача не надала йому достовірної інформації та завірила в тому, що всі істотні умови договору вона йому пояснила і спонукала підписати договір без детального ознайомлення з ним, посилаючись на зайнятість. Отже, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Забороняються такі дії, що вводять в оману з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, [PERSON] не мав достатнього часу детально ознайомитися з 15 сторінками договору за такий короткий строк (о 14 год. 15 хв. він лише здійснив проплату 40 тисяч гривень (квитанція а.с. 17)) та законодавством, що регулює порядок його укладення та виконання. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, переконала в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати договір швидше. Тому на переконання суду, [PERSON] не мав можливості обєктивно оцінити та осмислити умови даного договору, крім того, попередньо знаючи про погоджену ціну, не міг допустити думки про підміну договору, виявити недоліки та оцінити всі ризики і збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди. На думку суду, умова договору фінансового лізингу про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж у розмірі 10% від ціни предмету лізингу лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, є несправедливою. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Із договору фінансового лізингу та Додатку № 1, вбачається, що сплачені [PERSON] 40 тисяч гривень є першочерговим адміністративним платежем. Відповідно до ч. 1 ст. 634 УК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, а друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а отже відповідач не міг безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Як вбачається із умов договору фінансового лізингу, до першого лізингового платежу входить у тому числі і «адміністративний платіж», який виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Таким чином законодавством не передбачено лізингового платежу пов'язаного з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Про те що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі визначення термінів, лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що визначення лізингового платежу не включає адміністративний платіж. Більше того, у квитанції про сплату позивачем 40 тисяч гривень (а.с. 17) зазначено призначення платежу як оплата за товар/послугу. А включення відповідачем до кількох пунктів Договору лізингу умови про те, що першочерговий платіж буде вважатися адміністративним платежем незалежно від назви цього платежу в квитанції про сплату (абзац 3 розділу Договору «Визначення термінів», п. 9.7.), дає підстави для висновку про нечесні, несправедливі та недобросовісні дії відповідача, які були вчинені умисно, щоб привабити клієнта та схилити його до укладення договору, хоча заздалегідь були спрямовані на його обман. Крім того, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні екземпляру стандартної форми договору і не передбачає можливості лізингоодержувачу вносити свої пропозиції щодо умов Договору. Зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмету лізингу. Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. Зі слів представника позивача та свідка [PERSON] слідує, що сторони узгодили предмет Договору, зокрема, це вбачається з того, що лізингодавець зменшив на 10 тисяч гривень оголошену (а.с. 65) вартість, оскільки трактор виявився випуском 2013 року, а не 2014 року, як заявлялося в оголошенні. Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, суд вважає, що погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору. За договором фінансового лізингу Лізингоодержувач зобов'язаний оглянути предмет лізингу в місці отримання, протягом трьох днів з моменту повідомлення його про адресу місяця отримання предмета лізингу. За результатами огляду у вищезазначений термін Лізингоодержувач та Лізингодавець підписують акт приймання передачі, а разом з підписаним актом приймання-передачі Лізингодавець передає Лізингоодержувачу Графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток 3 до Договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання Акту приймання передачі предмета лізингу (п. 4.3 Договору). Відповідно до п. 10.1 Договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину від обсягу фінансування; комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Вказана обставина є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, [PERSON] не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу запропонованого відповідачем, що ставить його у невигідні для нього фінансові умови. Одночасно, відповідно до п. 10.4 Договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу. Пунктами 1.8 9.7 оспорюваного Договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізінгу (протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу. В такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики. Згідно умов Договору фінансового лізингу Лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого товару та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції (п. 12.1; 12.13). Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 ст. 12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає (а.с.12). Таким чином із умов договору лізингу випливає, що за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець взагалі не несе жодної відповідальності перед лізингоодержувачем, ще й отримує при цьому винагороду у розмірі 40 тисяч гривень, в той час як при розірванні договору з ініціативи Лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб з нього утримується штраф у розмірі 40 % від сплаченого авансового платежу та весь адміністративний платіж. Тобто, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до істотного дисбалансу договірних умов, порушує норми чинного законодавства, а тому наявні обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача. Згідно статей 4, 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 7 Міністерства Фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92, основними засобами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач по справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності який здійснює діяльність у сфері передачі транспортних засобів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що трактор, який буде передаватися, вже є його власністю і є основними фондами відповідача (п. 1.4 Договору). В порушення зазначених вимог, в Договорі не вказано, який саме транспортний засіб «МТЗ» буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, відсутні також технічні та індивідуальні характеристики трактора, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (повне найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення. Однак, відповідачем не враховано вищевказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Аналізуючи викладені у договорі умови, суд вважає, що договір фінансового лізингу був укладений з грубим порушенням принципу добросовісності, який передбачає чесну і сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, принципу недопустимості укладення зобов'язання на засадах обману та зловживання довірою, договір суперечить інтересам позивача, укладений не на умовах, які попередньо сторони обговорювали, представником відповідача [PERSON] було введено в оману щодо дійсної вартості трактора, окрім того, договір фінансового лізингу суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та вимогам Цивільного кодексу України. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Так, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норм закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення першого платежу в розмірі 40 тисяч гривень під вигляд "платіж за договором", який за умовами договору не повертається в жодному випадку, під час попереднього ознайомлення договором зазначив ціну предмета лізингу у 120 тисяч гривень, тоді як при підписанні вона була вказана 400 тисяч гривень, та не попередив споживача про ціну Договору у доларах США, що в умовах нестабільної цінової політики може змінюватись з кожним днем. За таких обставин відповідачем при укладені Договору фінансового лізингу порушено вимоги Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів, запропоновані позивачу умови договору не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні судом досліджено докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, які відповідають вимогам належності та допустимості. Відповідач же не лише проігнорував виклики до суду, а й залишив без виконання ухвалу суду від 16 жовтня 2015 року (а.с. 36) про надання інформації, яка могла б спростувати надані позивачем докази, а бо ж підтвердити їх. За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні спорів про захист прав споживачів суд враховує, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Представник відповідача у судові засідання не з'являвся, не надав суду заперечень проти позову [PERSON], за таких обставин у суду не має можливості заслухати пояснення відповідача стосовно обставин укладення договору, співставити їх з доказами позивача, надати їм відповідну оцінку або ж оцінити подані відповідачем докази на ствердження правомірності та достатності надання [PERSON] необхідної інформації під час підписання договору фінансового лізингу. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікована Указом Президії Верховної Ради Української PCP N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Одночасно при прийнятті рішення суд приймає до уваги, крім національного законодавства, і положення актів міжнародного права, зокрема Хартію захисту споживачів, схвалену Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року у якій передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). Суд приймає як належні та допустимі твердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 40 000 гривень він був впевнений, що частково оплачує вартість трактора, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 40 тисяч гривень лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання трактора значно вищими за його ринкову ціну. Вказані порушення, відповідно до ст. 10, п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є підставою для розірвання договору на надання послуг. Частиною 9 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Таким чином порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання договору недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої на виконання договору суми. Такий спосіб судового захисту цілком відповідає вимогам достатності та розумності, жодним чином не порушує прав та законних інтересів відповідача, який не поніс та не міг понести жодних витрат, крім витрат по отриманню бланків договору, який для нього є типовим, виконаний шляхом рукописного заповнення печатного бланку і, крім реквізитів споживача, назви та вартості предмета лізингу, договір не містить інших відомостей, які б відрізнялись від інших подібних договорів, його не можна вважати унікальним, і таким, на підготовку якого могли бути витрачені значні час та зусилля. В той час, як для позивача договір фінансового лізингу є об'ємним, юридично складним і тяжким для сприйняття, потребує значного часу для ознайомлення і вивчення його положень і додатків до нього, з огляду на особу позивача, який є юридично необізнаним, що зумовило виникнення даного цивільно - правового спору. Умови договору про неповернення адміністративного платежу, штрафні санкції у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві, тому суд визнає їх несправедливими умовами договору, оскільки наявність цих умов порушує принцип добросовісності. Частиною 1 ст. 216 ЦК України, визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Квитанцією ПАТ КБ «Приват Банк» від 14 квітня 2015 року № 0.0.372625056 (а.с. 17) стверджується, що [PERSON] на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» в якості оплати за товари (послуги) було перераховано кошти у розмірі 40 тисяч гривень, які мають бути стягнуті з відповідача. Стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Суд прийшов до висновку про задоволення позову, а тому із ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь [PERSON] підлягає стягненню 974 гривні 40 копійок судового збору (а.с. 22, 23).

Outcome: approved