Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

У січні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ржищівська міська державна нотаріальна контора Київської області, про поділ земельної ділянки. Свої вимоги мотивувала тим, що вона являється власницею 52/100 частин житлового будинку з частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS]. До складу частини житлового будинку, що належить їй на праві власності, входять: сіни 1-1, житлові кімнати 1-2, 1-3, 1-4, а також надвірні споруди та будівлі: погріб В, сарай Г, 1/2 частина сараю Б, ганок 2. Співвласниками даного будинку є [PERSON] та [PERSON], яким належить по 24/100 частини будинку з частиною надвірних будівель та споруд кожній. Відповідачам було запропоновано відділом архітектури Ржищівської міської ради варіант можливого розподілу земельної ділянки, але вони відмовились його підписувати, тому позивачка змушена звернутися до суду з даним позовом. В даний час виникла необхідність розподілу земельної ділянки в натурі між власниками, в добровільному порядку розділити земельну ділянку відповідачі не бажають. Тому просила суд виділити їй в натурі 52/100 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], відповідно до її частки в житловому будинку. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на обставини зазначені вище. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] проти позову заперечила, просила суд провести розподіл земельної ділянки між нею та позивачкою в рівних частках або відповідно до запропонованого АПБ "Агропроект" варіанту розподілу, а також просила не стягувати з неї судові витрати, оскільки вона пенсіонерка і в неї немає таких коштів. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, хоча про час, день та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Суд заслухавши позивачку та відповідачку, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 52/100 частини садиба по [ADDRESS], що підтверджується письмовими доказами по справі: копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.06.2008 року серії ССІ № 277863 (а.с. 6); копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВКК № 636916 від 31.05.2008 року (а.с. 8). Також, судом встановлено, що [PERSON] є власницею 48/100 частини садиби по [ADDRESS], що підтверджується письмовими доказами по справі: копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВКК № 636830 від 21.05.2008 року (а.с.50); копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.05.2008 року серії ССІ № 277830 (а.с.51); копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.11.2013 серії ЕАН № 416684 (а.с.52). Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В ст.1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними протоколом № 11) передбачено, зокрема, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 3 ст. 88 Земельного Кодексу України, учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки. У відповідності з вимогами ч. 4 ст. 88 та ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України, передбачається, що учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки; у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судом земельного законодавства при розгляді цивільних справ» передбачено, що порядок користування спільною земельною ділянкою у тому числі і тією на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі і споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до ст. 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди не визначався, суду при визначенні частини спільної ділянки, права на користування якою має позивач, слід виходити з розміру його частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна що є у спільній частковій власності. Суд не приймає до уваги твердження відповідачки [PERSON] про те, що земельна ділянка має бути розділена в рівних частках, оскільки це суперечить вимогам ч. 4 ст. 120 ЗК України. Також суд не може прийняти як належні та допустимі докази технічні документації з варіантами розподілу земельної ділянки. виготовлені АПБ "Агропроект" (а.с. 24-25, 31-32), оскільки це суперечить вимогам ст. ст. 54, 143 ЦПК України. Судом приймається до уваги як належний та допустимий доказ висновок № 052-СБ/14 судової будівельно-технічної експертизи від 16.04.2014 року (а.с. 63-86), відповідно до якого було запропоновано можливий варіант розподілу земельної ділянки у співвідношенні 52/100 до 48/100, що знаходиться в [ADDRESS], відповідно до часток співвласників в житловому будинку . Судом встановлено, що зазначений висновок експерта є обґрунтованим, повним, сумніву не викликає, експерт попереджений про кримінальну відповідальність передбачену ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову від надання висновку попереджено, тому суд приймає даний висновок як належний і допустимий доказ по справі. Так як сторони не досягли домовленості про поділ земельної ділянки в натурі, суд вважає, що за таких обставин необхідно провести поділ земельної ділянки відповідно до часток співвласників в житловому будинку та запропонованого варіанту поділу, викладеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи (додаток 1), оскільки такий варіант передбачає поділ в ідеальних частках сторін в праві власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача в частині розподілу земельної ділянки в натурі, оскільки вони відповідають вимогам ст.ст. 57-59 ЦПК України. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] не є співвласником садиби по [ADDRESS], що підтверджується вищезазначеними письмовими доказами по справі, а тому вона є неналежним відповідачем. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України 12.06.2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд, незважаючи на те, що згідно позовних вимог позивачка просить виділити їй в натурі 52/100 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], відповідно до її частки в житловому будинку, виходячи з вимог ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, з метою недопущення порушення прав відповідачки [PERSON] на земельну ділянку, вважає за необхідне визнати за нею право власності на 48/100 частини земельної ділянки, що знаходиться у [ADDRESS] відповідно до її частки в житловому будинку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 229 (двісті двадцять дев'ять) гривень 40 копійок судового збору та витрати пов'язані з проведенням судової будівельно-технічної експертизи в розмірі 3433 (три тисячі чотириста тридцять три) гривні 00 копійок.

Outcome: partial