Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-18 00:00:00

У листопаді 2011 року [PERSON] звернулися в суд з позовом до Сумської міської ради, ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Суми», Ковпаківський районний відділ ДМС України м. Суми управління ДМС у Сумській області про визнання права користування житловим приміщенням про визнання права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивувала тим, що на підставі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету за [NUMBER] від 29 квітня 2003 року отримала ордер на зайняття кімнати у гуртожитку по [ADDRESS], рішенням Сумської міської рад від 12.04.2005 року за №187 було передано гуртожиток, що розташований в [ADDRESS] в комунальну власність міста. За рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 28.11.2006 року за №628 «про закріплення житлових приміщень за мешканцями будинку для малих сімей [ADDRESS] » кімнату за [NUMBER] закріплено за позивачкою. При звернені до Департаменту адміністративних послуг ВМР із заявою про реєстрацію її місця проживання було відмовлено. Позивачка зазначає, що в неї є документи, що посвідчують її право на поселення та проживання в даному гуртожитку та конкретній кімнаті протягом більш як п'яти років поспіль. Дана кімната в гуртожитку є єдиним житлом, яким вона добросовісно користується, належно утримує та своєчасно сплачує комунальні платежі. Враховуючи вищевикладене, позивачка звернулася до суду з даним позовом та прость визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [NUMBER], що розташована у будинку гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також залишити за позивачкою судові витрати. В судове засідання представник Сумської міської ради не з'явився повторно, посилаючись на те, що відповідальна особа перебуває на лікарняному, але довіреність видана на [PERSON], яка звертається вдруге раз з клопотанням про перенесення розгляду справи у зв*зяку з перебуванням на лікарняному відповідальної особи не надавши підтверджуючих документів. За таких обставин, суд визнає неявку з неповажної причини і розглядає справу без участі представника відповідача, який належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Представник відповідача ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго-Суми» у судове засідання не з*явилися, до суду надіслали заяву про розгляд справи без участі їх представника. Представник відповідача - Ковпаківський районний відділ ДМС України м. Суми управління ДМС у Сумській області не з*явився до суду, повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, про що мається розписка про отримання виклику у судове засідання, про причини неявки не повідомили, а тому є підстави для розгляду справи у їх відсутність. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися др суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] на підставі ордеру 05.05.2003 року була поселена у кімнату [NUMBER] гуртожитка по [ADDRESS] (а.с.9). За рішенням Сумської міської рад від 12.04.2005 року за №187 було передано гуртожиток, що розташований в [ADDRESS] в комунальну власність міста (а.с.10). На підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 28.11.2006 року за №628 «про закріплення житлових приміщень за мешканцями будинку для малих сімей [ADDRESS] » кімнату за [NUMBER] закріплено за позивачкою (а.с. 11). Згідно свідоцтва про одруження позивачка вступила до шлюбу 27 серпня 2016 року з [PERSON] та її прізвище стало [PERSON] (а.с.7). Також підтвердженням факту постійного проживання позивача у згаданій кімнаті гуртожитку є оплата за комунальні послуги, опалення та інші послугу (а.с.12-13). Згідно зі ст. 47 Конституції України,кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. 55 Основного Закону,права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до преамбули Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 04.09.2008р. №500-VI цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках. Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Статтею 2 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"визначено, що громадяни, на яких поширюються дія Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. Відповідно до п.п. 6, 14ст. 18 вказаного Закону про права мешканців гуртожитків органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК України, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затвердженіпостановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. №572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженимпостановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. №208. Відповідно дост. 130 ЖК України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Відповідно до ч. 1ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Відповідно дост. 16 ЖК України,до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу України норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Згідно зіст. 58 ЖК України,на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. Відповідно дост. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов'язки, пов'язані з договором найму. Особи, які вселились до наймача житлового приміщення у встановленому ст. 65 ЖК України порядку, набувають рівне право користування житловим приміщенням (ст. 64 ЖК України). Частиною 1ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зістаттею 3 вищевказаного Закону,місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Частина 1статті 4 Закону "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" №500-VIвстановлює, що громадяни, на яких поширюються дія цьогоЗакону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до Закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (2482-ХІІ) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону про права мешканців гуртожитків громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду. З огляду на вказані обставини, відповідно до приписівЗаконів №500-VIта№2482-ХІІ позивачка правомірно користуються вказаними житловими приміщеннями гуртожитку. Відповідно до ч. 1ст. 29 ЦК України,місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.4 п. 18 Постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року Для реєстрації місця проживання особа або її представник подає: документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Статтею 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов обґрунтований, користування позивачкою кімнатою [NUMBER] в гуртожитку за адресою [ADDRESS] повністю підтверджено матеріалами справи, таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Судові витрати суд залишає за позивачкою на їх прохання. На підставі викладеного,

Outcome: approved