Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

У жовтні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ "Кей-Колект", про визнання майна спільною сумісною власністю. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 31.12.2004 року між ним та відповідачем у справі [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1054. Позивач зазначив, що вони з [PERSON] проживали разом у квартирі [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1994 року, виданого Фондом комунального майна Мінського району м. Києва. [PERSON] стверджував, що оскільки квартира потребувала негайного капітального ремонту, то у період з грудня 2006 року по травень 2007 року ним було проведено капітальний ремонт квартири. Під час ремонту було здійснено перепланування квартири, заміну усього сантехнічного, тепло- та електротехнічного обладнання, заміну водопровідних труб, заміну вікон та дверей, а також інші роботи. Позивач вказував, що виконання та оплата робіт підтверджується договором №07/11 від 07.11.2006 року, укладеного між ним та ТОВ "Каскад-Р Груп ЛТД", кошторисом до цього договору та актом приймання-передачі виконаних робіт, а також квитанціями до прибуткових касових ордерів. Як зазначив позивач, він безпосередньо займався організацією ремонту, знаходив виконавців, укладав з ними договори, контролював належне виконання ними своїх обов'язків, надавав кошти на всі необхідні витрати, самостійно виконував деякі ремонтні роботи. [PERSON] наголошував у своєму позові на тому, що кошти на проведення ремонту були подаровані позивачу його батьками. Позивач зазначив, що загалом на проведення ремонту квартири [ADDRESS] ним було витрачено 155130,31 грн., що включають в себе придбання матеріалу та оплату ремонтних робіт. На думку позивача після проведення ремонту істотно поліпшилися якісні характеристики квартири, а відповідно збільшилась і ринкова вартість згаданої квартири. Як вказував позивач, грошові кошти на проведення ремонту були подаровані йому батьками, а відтак ці грошові кошти не є спільною власністю подружжя. З цих підстав позивач просив суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій він просив суд визнати з 01.06.2007 року спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ? квартири [ADDRESS], яка належить спільно у рівних долях [PERSON] та [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні позов свого довірителя з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог підтримав, просив суд його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, подали заяви, в яких просили суд розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги визнають в повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 31.12.2004 року між ним та відповідачем у справі [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1054 (а.с.3). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.03.1994 року, виданого Фондом комунального майна Мінського району м. Києва (а.с.4). Як вбачається з матеріалів справи, 11.08.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11382412000, відповідно до умов якого банком надано позичальнику кредит у сумі 118000,00 доларів США на строк 10 років з 11.08.2008 року до 11.08.2018 року (а.с.144-152). Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за договором про надання споживчого кредиту №1138241200 від 11.08.2008 року, [PERSON] та [PERSON] передали АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк", в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS], про що було укладено договір іпотеки №91931 від 11.08.2008 року (а.с.153-156). Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №1138241200 від 11.08.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. було накладено заборону відчуження на квартиру [ADDRESS]. 12.12.2011 року між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" було укладено договір факторингу №1 та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до умов якого ПАТ "УкрСиббанк" відступило на користь ТОВ "Кей Колект", зокрема, право вимоги до боржника [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11382412000 (а.с.157-163, 207-208). Відповідно до п.1.4. договору факторингу одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права банку за всіма договорами забезпечення. Проте позичальник [PERSON] не дотримується умов договору про надання споживчого кредиту №1138241200 від 11.08.2008 року, не сплачує кредит, проценти за його користування та інші платежі у розмірі та порядку, визначеному договором. Згідно з ч.1 ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Ст.590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, тобто у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором. Згідно з п.1.4. договору іпотеки №91931 від 11.08.2008 року іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки до цього часу жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом не перебуває, в оренду/лізинг/довічне утримання не переданий. Іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також у разі якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість в тому числі не порушені права дітей. Відповідно до п.1.5 договору іпотеки іпотека розповсюджується на всі приналежності предмету іпотеки та на всі невід'ємні від нього поліпшення, складові частини, внутрішні системи, що існують на момент укладення договору та виникнуть в майбутньому. За приписами ч.ч.1,2 ст.23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (прав господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відтак, суд приходить до висновку, що визнання предмета іпотеки, а саме ? квартири [ADDRESS], яка належить спільно у рівних долях [PERSON] та [PERSON], з 01.06.2007 року спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] жодним чином не вплине на обсяг прав ТОВ "Кей-Колект" щодо спірної квартири, навіть за умови, що воно є іпотекодержателем майна, що перебуває у заставі. Як вказував [PERSON], грошові кошти на проведення ремонту у розмірі (155130,31 грн.) були подаровані позивачу його батьками, а відтак він вважав, що ці грошові кошти не є спільною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст.193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом. Згідно Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 р. до валютних цінностей відносяться: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України; платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах. За приписами ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Нині неоподаткований мінімум доходів громадян становить 17 грн. Відтак п'ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян становить 850 грн. При цьому до валютних цінностей відносяться: валюта України; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України; іноземна валюта; платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах; банківські метали (п.1 ст.1 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року за №15-93). До правових наслідків недотримання нотаріального посвідчення договору дарування валютних цінностей на суму понад п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян застосовується загальне правило, передбачене ч.1 ст.220 ЦК, яким встановлено, що у випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, посилання позивача на те, що грошові кошти, витрачені [PERSON] на ремонт квартири [ADDRESS] (155130,31 грн.), були саме подаровані йому батьками, не підтверджується жодними доказами, відсутній договір дарування валютних цінностей, укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально. Окрім цього, ст.256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами ст.257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Постановою від 21.05.2014 року у справі №6-7цс14 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ч.1 ст.261 ЦК України, дійшов висновку, що за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Ч.3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представником ТОВ "Кей-Колект" заявлено про застосування строку позовної давності щодо вимог позивача про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Ч.4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до абз.4 п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Таким чином, у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позову саме з мотивів пропуску позивачем строків позовної давності. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1994 року, виданого Фондом комунального майна Мінського району м. Києва. З матеріалів справи вбачається, що шлюб між позивачем та [PERSON] було укладено 31.12.2004 року та зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1054. Отже, квартира [ADDRESS] була придбана відповідачами не за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому згадана квартира не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність "істотного збільшення його у вартості". Оскільки поняття "істотне збільшення у вартості" є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх істотних обставин справи. Якщо суд встановить наявність понесених витрат з боку одного з подружжя - невласника і разом з тим не визнає такі витрати істотними, дана особа не позбавлена права вимагати грошової компенсації. В ухвалі Верховного Суду України від 20.01.2010 року №6-19760св09 "Про визнання права спільної власності на квартиру" зазначено, що для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівнянна станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. З висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 19.03.2015 року №7748/14-42/5380/5381/15-42 вбачається, що ринкова вартість спірної квартири станом на 01.11.2006 року за умови, що квартира перебувала в задовільному технічному стані, тобто потребувала ремонту, становила 521968,00 грн.; ринкова вартість квартири станом на 31.05.2007 року після проведення в ній ремонтних робіт становила 731517,00 грн.; збільшення вартості квартири в порівнянні з визначеною вартістю квартири, яка потребувала ремонту, та визначеною вартістю квартири з урахуванням проведених в ній ремонтних робіт становить 22%; ринкова вартість об'єкта дослідження, а саме: квартири [ADDRESS], станом на час проведення дослідження становить 1063248,00 грн. Проте, зважаючи на характер спірних правовідносин, з урахуванням принципів справедливості, розумності та добросовісності, враховуючи той факт, що збільшення вартості квартири в порівнянні з визначеною вартістю квартири, яка потребувала ремонту, та визначеною вартістю квартири з урахуванням проведених в ній ремонтних робіт становить лише 22%, що, на думку суду, не можна визнати істотним збільшенням вартості нерухомого майна в розумінні ст.62 СК України, а також враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] здійснила певні витрати на купівлю спірної квартири, які належали їй на праві особистої власності (оскільки станом на час придбання квартири вона не перебувала у шлюбі з позивачем), тому суд вважає, що відсутні підстави для визнання з 01.06.2007 року ? квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що грошові кошти, витрачені ним на ремонт спірної квартири, були не спільними коштами подружжя, а подаровані останньому його батьками. Також [PERSON] не доведено, що квартира істотно збільшилася у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення переобладнання та ремонтних робіт у квартирі, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості (так як з висновку експертного дослідження вбачається, що ринкова вартість квартири після проведення в ній ремонтних робіт збільшилась з 521968,00 грн. до 731517,00 грн., але крім того, ринкова вартість квартири з 2006 року з 731517,00 грн. збільшилась станом на 19.03.2015 року до 1063248,00 грн.). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 193, 256, 257, 261, 267, 368, 392, 589, 590, 719 Цивільного кодексу України, ст.62 Сімейного кодексу України, ст.33 Закону України "Про іпотеку", та

Outcome: dismissed