Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Рубіжанської міської ради про визнання права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання для розгляду справи по суті, сторони не з'явились. Через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області, позивач та відповідач подали заяви про розгляд справи без їх участі, та просили ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Безпосередньо у позовній заяві, позивач зазначила, що вона разом зі своїм чоловіком, [PERSON], за його життя, будучи членами ЖСК «Лісний», користувались наданою їм цим кооперативом квартирою [ADDRESS]. А у 1993 році, її чоловік повністю вніс 100 % свого пайового внеску за цю квартиру, а тому він набув право власності на вказану квартиру за його життя і правомірно. Після смерті чоловіка, позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину у вигляді вказаної квартири чоловіка, проте отримала відмову в зв'язку з тим, що спадкодавець, тобто чоловік позивача, не зареєстрував право власності на своє ім'я. Відповідач, правом на подання суду письмових заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. Подав письмову заяву, якою вказав, що проти задоволення позову не заперечує (а.с.51). Суд на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Позивач, [PERSON] ([INFO]; паспорт: серія [NUMBER], виданий Рубіжанським МВ УМВС України у Луганській області 06 квітня 1998 року), зареєструвала шлюб з [PERSON] 04 червня 1982 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] з відповідним актовим записом № 260 (а.с. 5). Будучи членом кооперативу «Лісний», у 1993 року, [PERSON], як квартироутримувач квартири [ADDRESS], припинив своє зобов'язання по сплаті пайових внесків шляхом його повного виконання, оскільки вніс усі пайові внески (а.с.7,42). Шостого квітня 1998 року, [PERSON] зареєструвала своє місце проживання за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с.4,10). Як вбачається із свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO], про що складено відповідний актовий запис № 148 та видано свідоцтво серії [NUMBER] (а.с. 3). [PERSON], 13 червня 2014 року звернулась до Рубіжанської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді квартири [ADDRESS], однак отримала відмову в зв'язку з тим, що спадкодавець не зареєстрував право власності на своє ім'я (а.с. 16). За даними комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Рубіжанської міської ради, право власності станом на 31 грудня 2012 року на квартиру [ADDRESS], за будь-якою особою не було зареєстрованим (а.с.6). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про право власності чи інші речові права на квартиру [ADDRESS], відсутні (а.с.44-45). Із встановлених обставин вбачається виникнення цивільно-правових відносин з приводу спадкування нерухомого майна, в межах яких виник спір щодо невизнання за позивачем права власності на нерухоме майно. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини першої статті 181 Цивільного кодексу України квартира у багатоквартирному жилому будинку вважається нерухомою річчю, як різновид майна. Поряд з цим, відповідно до положень частини першої статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею третьою цього закону передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, частиною четвертою цієї статті гарантується, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом за умов, що реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Положеннями частини першої статті 4 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню) було передбачено, що цивільні права та обов'язки виникали з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Так, статтею 4 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік (як законом Союзу РСР від 31 травня 1991 року №2211-І) передбачалось, що об'єктами цивільних прав є, у тому числі, право на нерухоме майно, особливості набуття та припинення якого встановлюється законодавчими актами. Поряд з цим частиною першою статті 51 цього ж закону, було передбачено, що громадянину можуть належати на праві власності - квартири, як нерухоме майно. Законом, який тлумачив право власності як суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, та регулював їх на території нинішньої України з 15 квітня 1991 року по 20 червня 2007 року, є Закон України "Про власність", положеннями статті 15 якого було передбачено, що член житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на це майно, ставши власником якого він набуває право розпоряджатись ним на свій розсуд. Аналогічна за своїм змістом норма права, була передбачені і частиною другою статті 51 Основ цивільного законодавства Союзу РСР та його республік. Тому, оскільки [PERSON], у період дії наведених нормативно-правових положень, користуючись наданою йому квартирою [ADDRESS], будучи членом кооперативу "Лісний", у 1993 році повністю вніс свій пайовий внесок за цю квартиру, він набув право приватної власності на зазначену квартиру, що в силу закону на момент виникнення в нього такого права, не передбачало додаткової обов'язкової його реєстрації. Таким чином на момент смерті, [PERSON] належало право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Тому, з огляду на положення частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, вказане право власності слід визнати таким, що увійшло до складу його спадщини. Перехід або реєстрація зазначеного права приватної власності [PERSON] на інших осіб до моменту його смерті, а також після відкриття спадщини, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не відбулось (а.с.44-45). Відповідно до положень частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями частини першої статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Згідно з положеннями частини другої статті 1223 цього ж кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до положень частини першої статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З огляду на положення частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 цього ж кодексу, якщо спадкоємець, постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, він вважається таким, що прийняв її, якщо протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї; якщо спадкоємець, постійно не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, такий спадкоємець має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За даними завідувача Рубіжанської державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON], спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від неї, не звертались. Спадкова справа не заводилась (а.с.55-56). Поряд з цим судом встановлено, що на час відкриття спадщини [PERSON], разом із ним постійно проживала його дружина: [PERSON] (а.с.4,5,10,16), яка і звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину померлого. За таких обставин, [PERSON] слід визнати такою, що набула право приватної власності квартиру [ADDRESS], по праву спадкування. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб'єкту права власності звернутись до суду за захистом цього права. Відповідно до положень частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно зі статтею 4 цього ж кодексу, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Положеннями пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільного права може бути його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Враховуючи викладене, та те, що право позивача [PERSON], як власника квартири [ADDRESS], не визнається державним нотаріусом, а на нього претендує відповідач, обраний позивачем спосіб захисту її права приватної власності на зазначену квартиру, слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними і обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved