Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

12 липня 2020 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до Акціонерного товариства " Оператор газорозподільної системи "Полтавагаз" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що з 19 серпня 2002 року вона працювала в Миргородському управлінні по експлуатації газового господарства спочатку на посаді приймальника замовлень, а з 01.04.2005 на посаді майстра. В подальшому підприємство перейменоване у Миргородське управління експлуатації газорозподільної системи, яке с структурним підрозділом відповідача - Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «1 Іолтавагаз». 05 серпня 2020 року на підставі наказу № 61-к від 04.08.2020 вона була незаконно звільнена з роботи з безпідставним посиланням на ст.36 п.1 КЗпП України, тому нею було подано позов до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2021 року, яке залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року, її позовну заяву задоволено частково. Її поновлено на посаді майстра Миргородського управління експлуатації газорозподільної системи Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз». Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 52545,90 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди 4000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн. Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2021 року в частині поновлення на роботі було виконане відповідачем, який оскаржив його в апеляційному порядку, лише після розгляду справи Полтавським апеляційним судом - 13 квітня 2021 року, таким чином з 06.08.2020 по 12.04.2021 включно вона перебувала у вимушеному прогулі з вини відповідача. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2021 року стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день ухвалення рішення по справі та при цьому встановлено, що її середньоденний заробіток склав 477,69 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2021 року по 12 квітня 2021 року включно, який залишився невідшкодованим, становить: 477,69 грн. (середньоденна заробітна плата) * 62(кількість робочих днів за період з 14.01.2021 по 12.04.2021 включно) = 29616,78 грн. При ухваленні Полтавським апеляційним судом постанови від 12.04.2021 не було вирішене питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з дня ухвалення рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області до дня набрання ним законної сили, проте обов`язок здійснити цю виплату виник у відповідача в день набрання вказаним судовим рішенням законної сили. В зв`язку з невиконанням відповідачем вказаного обов`язку в добровільному порядку, вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 15.07.2021 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 03 серпня 2021 року представником відповідача поданий відзив, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Вказував, що позивачем пропущений строк звернення до суду із вимогою про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2021 по 12.04.2021 в сумі 29616,78 грн., так як відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Дана справа є справою про звільнення, так як позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2021 по 12.04.2021 року, тобто за час поки рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.01.2021 не набрало законної сили та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з пропуском строку, так як строк звернення до суду закінчився 13.05.2021, а відповідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України це є підставою для відмови в задоволенні позову. Під час розгляду справи про поновлення на роботі в Миргородському міськрайонному суді [PERSON] не заявлялася вимога про її негайне поновлення на роботі, в свою чергу, суд не допустив негайне виконання рішення Миргородського міськрайонного суду від 23.01,2021, що призвело до затримки в поновленні [PERSON] на роботі та пред`явлення нового позову до відповідача з вимогою стягнення AT "Полтавагаз" на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2021 по 12.04.2021 в сумі 29616,78 грн. Оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, тому в даному випадку позивачем в позовній заяві не доведено, що з вини АТ "Полтавагаз" вона не могла працевлаштуватися. У п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від N 9 від 06.11.1992 також зазначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), яким працівник мав в цей час. В позовній заяві, що була предметом розгляду справи № 541/1684/ 20 та в позовній заяві, що є предметом розгляду даної справи [PERSON] не зазначено, чи вона в цей період отримувала допомоги чи інший заробіток. Крім того, просив зупинити розгляд справи до розгляду справи у Верховному Суді касаційної скарги АТ «Полтавагаз» по справ №541/1684/20 (а.с.28-40).. 05.08.2021 позивач подала відповідь на відзив, та вказувала, що згідно системного аналізу та тлумачення положень статті 235 КЗпП України, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця. Наголошувала, що вимушений прогул виникає в зв`язку з протиправними діями чи бездіяльністю роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю. Дана справа не є справою про звільнення, як про це стверджує відповідач, а є спором про відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати, отже для звернення до суду з заявою про його вирішення встановлено тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Посилання відповідача на те, що нею не заявлялась вимога про негайне поновлення на роботі і Миргородський міськрайонний суд не допустив до негайного виконання своя рішення, як на причину затримки в поновленні її на роботі, є безпідставним, оскільки обов`язок поновити її на роботі виник у відповідача в день ухвалення судового рішення. Твердження відповідача про те, що позивачем в позовній заяві не доведено, що з вини АТ "Полтавагаз" вона не могла працевлаштуватися з посиланням на п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 є безпідставним, оскільки вказане роз`яснення стосується випадків, коли внаслідок затримки видачі трудової книжки або неправильного формулювання причин звільнення працівник не міг працевлаштуватися, тобто реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця. Доказом того, що у період, за який заявлені вимоги про стягнення середнього заробітку, вона не працювала, є копія трудової книжки, яка додана до позовної заяви. Просила задовольнити її позов в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати (а.с. 42-43). 17 серпня 2021 року представник відповідача АТ «Полтавагаз» подав заперечення в якому підтримав позицію викладену у відзиві на позовну заяву (а.с. 49,50). Ухвалою суду від 13 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі №541/1674/21 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до вирішення Верховним Судом касаційної скарги на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.01.2021 по справі № 541/1684 /20 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позивач в судовому позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Суду повідомила, що рішенням Миргородського міськрайонного суду від 13 січня 2021 року її поновлено на роботі, однак роботодавець її не поновив, та на її звернення трудову книжку не видав, оскільки на рішення суду була подана апеляційна скарга. Після постанови Полтавського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року її було поновлено на роботі 12 квітня 2021 року та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.08.2020 по 13.01.2021. Оскільки вона перебувала у вимушеному прогулі з вини відповідач в період з 06.08.2020 по 12.04.2021, тому відповідач зобов`язаний виплатити їй середній заробіток за період з 14.01.2021 по 12.04.2021. Представник позивача, адвокат Сидоренко Ю.В. просив позов задовольнити. Вказував, що позивачем не пропущений строк позовної давності, так як дана справа не є справою про звільнення, а є спором про відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати, отже для звернення до суду з заявою про його вирішення встановлено тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з дня поновлення на роботі, а саме: 12.04.2021. Посилання відповідача на те, що нею не заявлялась вимога про негайне поновлення на роботі і Миргородський міськрайонний суд не допустив до негайного виконання своя рішення, як на причину затримки в поновленні її на роботі, є безпідставним, оскільки обов`язок поновити її на роботі виник у відповідача в день ухвалення судового рішення. Твердження відповідача про те, що позивачем в позовній заяві не доведено, що з вини АТ "Полтавагаз" вона не могла працевлаштуватися з посиланням на п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 є безпідставним, оскільки вказане роз`яснення стосується випадків, коли внаслідок затримки видачі трудової книжки або неправильного формулювання причин звільнення працівник не міг працевлаштуватися, тобто реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця. В даному випадку мали місце незаконне звільнення та затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі, що перешкоджало виконанню нею трудової функції, обумовленої трудовим договором саме з відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, так як позивачем при зверненні до суду із позовом про поновлення на роботі, не заявлялася вимога про негайне поновлення на роботі і рішенням Миргородського міськрайонного суду від 13.01.2021 року не зазначене негайне поновлення на роботі. Доказів про звернення із заявою про негайне поновлення позивач не надала. Крім того, позивач пропустила строк позовної давності, так як у справах про звільнення передбачений місячний строк звернення до суду, коли позивач дізналася про порушене право, а саме з часу ухвалення рішення з 13.01.2021 по 13.04.2021. Позивач мала можливість працевлаштуватися, однак доказів про неможливість працевлаштування не надала. Заслухавши сторони, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить переконання, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з положенням ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2021 року, яке залишене без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року, її позовну заяву задоволено частково. Її поновлено на посаді майстра Миргородського управління експлуатації газорозподільної системи Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз». Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 52545,90 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди 4000 грн. та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн. (а.с. 4-8). Вищезазначеним рішенням встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] становить 477,69 грн. Відповідно до ч. 8 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Відповідно до запису в трудовій книжці [PERSON] 13.04.2021 її поновлено на роботі відповідно до наказу №39-к від 13.04.2021 (а.с.9) . Тобто позивач дізналася про порушення свого права в день поновлення її на роботі 13 квітня 2021 року, оскільки скасовуючи наказ про незаконне звільнення 13.04.2021 відповідачем не було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2021 по 12.04.2021. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові. Склад трудового майнового правопорушення утворюють його елементи, що одночасно є умовами матеріальної відповідальності роботодавця, а саме: неналежне виконання роботодавцем своїх трудових обов`язків (протиправні дії або бездіяльність); наявність майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати; причинний зв`язок між неналежним виконанням роботодавцем трудових обов`язків і заподіяною шкодою; вина роботодавця. Такі правові висновки були викладені Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2020 року в справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100 св 20) та від 16 грудня 2020 року в справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18). Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків, тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, зазначений висновок підтверджується сталою судовою практикою. (Постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, Постанова Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц). Відповідачем наказ про поновлення на роботі [PERSON] після ухвалення рішення Миргородським міськрайонним судом 13.01.2021 року про поновлення на роботі останньої не виданий,що не заперечував в судовому засіданні представник відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Предметом спору в даній справі є спір про відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченої працівником заробітної плати, а отже для звернення до суду з заявою про його вирішення встановлено тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивача про порушене право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу дізналася 13.04.2021 , а звернулася до суду 12.07.2021 , тобто в термін передбачений ст. 233 КЗпП України. Строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року (справа №461/1303/19, провадження№61-17899св20). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими порядком, який встановлюється Кабінетом Міністрів України, а саме постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року. У відповідності з п.8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 січня 2021 року в частині поновлення на роботі було виконане відповідачем, який оскаржив його в апеляційному порядку, лише після розгляду справи Полтавським апеляційним судом - 13 квітня 2021 року, таким чином з 06.08.2020 по 12.04.2021 включно [PERSON] перебувала у вимушеному прогулі з вини відповідача. Даним рішенням стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу 52545,90 грн. за період з 06.08.2021 по 13.01.2021. Кількість робочих днів з 14 січня 2021 року по 12 квітня 2021 року становить - 62 робочих днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2021 року по 12 квітня 2021 року включно, становить: 477,69 грн. (середньоденна заробітна плата) * 62(кількість робочих днів за період з 14.01.2021 по 12.04.2021 включно) = 29616,78 грн. Таким чином необхідно стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Полтавагаз» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 січня 2021 року по 12 квітня 2021 року в розмірі 29616 грн. 78 копійок Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 265 ЦПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені у відзиві на позов аргументи представника відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Згідно вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908,00 грн, сплачений позивачем при пред`явленні позову.

Outcome: approved