Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] 13 лютого 2014 р. звернулася до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення батьківства та стягнення аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що її мати з відповідачем [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 1995 року по 1996 рік, від цих відносин народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідач у добровільному порядку відмовляється надавати їй допомогу на утримання. Просить встановити батьківство [PERSON] , [INFO] відносно [PERSON] , [INFO] , стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання у грошовій сумі 2000 гривень, стягнути аліменти за минулий час у розмірі 72000 грн. 24 лютого 2014 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до попереднього судового розгляду на 03 березня 2014 року ( а.с.18-19 т.1). 17 березня 2014 року справу було призначено у судове засідання на 24 березня 2014 року (а.с. 23-24 т.1). 25 березня 2014 року по справи було винесено заочне рішення, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] були задоволені у повному обсязі (а.с.29-32 т.1). 04 травня 2016 року відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу на рішення Дружківського міського суду від 25 березня 2016 року (а.с.66-67 т.1). Ухвалою судді апеляційного суду Донецької області скарга була повернена апелянту у зв`язку з недотриманням [PERSON] порядку оскарження заочного рішення (а.с.74-75 т.1). 09 червня 2016 року до Дружківського міського суду надійшла заява відповідача про скасування заочного рішення Дружківського міського суду від 25 березня 2014 року (а.с.79-80 т.1). 25 липня 2016 року ухвалою Дружківського міського суду заочне рішення Дружківського міського суду було скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку на 19 вересня 2016 року (а.с.101-102 т.1). 16 вересня 2016 року до Дружківського міського суду надійшло клопотання представника позивача про доручення суду Російської Федерації провести допит свідків [PERSON] , [PERSON] (а.с.115-116 т.1). 19 вересня 2016 року до суду надійшло клопотання представника позивача про проведення судово-генетичної експертизи та витребування інформації з Державної міграційної служби України про зареєстроване місце проживання [PERSON] (а.с.125-127 т.1). Ухвалою Дружківського міського суду від 19 вересня 2016 року було задоволено клопотання представника позивача про витребування інформації про зареєстроване місце проживання [PERSON] та допит свідків (а.с.137-140 т.1). 29 вересня 2016 року Дружківський міський суд надіслав судове доручення згідно Мінської Конвенції про проведення допиту свідків (а.с.156 т.1). 05 жовтня 2016 року до суду надійшла відповідь Державної міграційної служби про те, що станом на 24 липня 2015 року [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.163). 06 жовтня 2016 року ухвалою Дружківського міського суду було призначено по справі судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу та провадження по справі зупинено до отримання висновків експертизи (а.с.169-170 т.1). 01 листопада 2016 року відповідач [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Дружківського міського суду від 06 жовтня 2016 року в частині зупинення провадження по справі (а.с.203-204 т.1). 14 грудня 2016 року Дніпропетровська ОДА Департамент охорони здоров`я КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР" повернуло без виконання ухвалу Дружківського міського суду від 06 жовтня 2016 року в зв`язку із неявкою гр-на [PERSON] на експертизу (а.с.185 т.1). 15 грудня 2016 року провадження по справі було відновлено та справу призначено на 01 люте 2017 року (а.с.190 т.1). 09 лютого 2017 року апеляційна скарга [PERSON] була залишена без руху для оплати судового збору (а.с.215-216 т.1). 29 березня 2017 року апеляційна скарга [PERSON] була повернута апелянту, цивільна справа була повернута Дружківському міському суду (а.с.223-224 т.1). 26 квітня 2017 року відповідач подав апеляційну скаргу на ухвалу Дружківського міського суду від 24 лютого 2014 року про відкриття провадження по справі в частині підсудності справи Дружківському міському суду (а.с.241-242 т.1). 11 травня 2017 року апеляційна скарга [PERSON] була залишена без руху (а.с.3-4 т.2). 20 липня 2017 року суддя Апеляційного суду Донецької області відмовила у відкритті апеляційного провадження за скаргою [PERSON] та повернула цивільну справу до Дружківського міського суду (а.с.11-13 т.2). 23 травня 2017 року до Дружківського міського суду надійшов протокол судового засідання від 29 грудня 2016 року про допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.18-24 т.2). 18 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга [PERSON] на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року (а.с.25-28 т.2). 20 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційна скарга [PERSON] була залишена без руху (а.с.32 т.2). 23 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ було відкрито провадження за касаційною скаргою [PERSON] , цивільна справа була витребувана із Дружківського міського суду (а.с.37- (а.с.37 т.2). 07 серпня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга [PERSON] на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 липня 2017 року (а.с.47-50 т.2). 31 серпня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційна скарга [PERSON] була залишена без руху (а.с.55 т.2). 27 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ було відкрито провадження за касаційною скаргою [PERSON] , цивільна справа була витребувана із Дружківського міського суду (а.с.62 т.2). 26 грудня 2018 року Верховний Суд виніс постанову, відповідно до якої ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 липня 2017 року залишив без змін (а.с.79-82 т.1). 21 лютого 2019 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Дружківського міського суду про відкриття провадження (а.с.100 т.2). 26 березня 2019 року ухвалою Дружківського міського суду провадження по справі було зупинено до розгляду апеляційної скарги (а.с.106-107 т.2). 04 квітня 2019 року ухвалою Донецького апеляційного суду було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою [PERSON] (а.с.112-113 т.2). 09 квітня 2019 року ухвалою Дружківського міського суду було поновлено провадження по справі та справу призначено до судового розгляду на 23 квітня 2019 року (а.с.126 т.2). 13 квітня 2019 року до Дружківського міського суду надійшло клопотання представника позивача про призначення по справі судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи (а.с.135 т.2). 23 квітня 2019 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області було вдруге призначено судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу та провадження по справі зупинено (а.с. 144-146 т.2). 24 квітня 2019 року відповідач подав до Дружківського міського суду зустрічний позов про захист честі, гідності та репутації (а.с.149-151 т.2). 26 квітня 2019 року ухвалою Дружківського міського суду Донецької області зустрічна позовна заява була повернута відповідачу, оскільки вона не є зустрічною позовною заявою (а.с.152 т.2). 24 квітня 2019 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Дружківського міського суду про відкриття провадження (а.с.154-155 т.2). 04 квітня 2019 року ухвалою Донецького апеляційного суду було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за скаргою [PERSON] (а.с.112-113 т.2). 02 серпня 2019 року було відкрито касаційне провадження за скаргою [PERSON] на ухвалу Донецького апеляційного суду від 04 квітня 2019 року (а.с.179 т.2). 17 червня 2020 року Постановою Верховного Суду ухвала Апеляційного суду від 04 квітня 2019 року залишена без змін (а.с.202-204 т.2). 21 липня 2020 року цивільна справа була повернута до Дружківського міського суду (а.с. 205 т.2). 21 серпня 2010 року Дніпропетровська ОДА Департамент охорони здоров`я КЗ "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР" повернуло без виконання ухвалу Дружківського міського суду від 23 квітня 2019 року в зв`язку із неявкою обох сторін на експертизу (а.с.207-209 т.2). 25 вересня 2020 року провадження по справі було відновлено та справу призначено на 28 вересня 2020 року (а.с.210 т.2). 28 вересня 2020 року відповідач [PERSON] подав зустрічний позов про захист честі, гідності та репутації, який ухвалою суду було повернуто йому, як такий, що не є зустрічною позовною заявою (а.с.223-227 т.2). Позивач [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явилися, надали заяву з клопотанням розглядати справу у їх відсутності, підтримали позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.228 т.2). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності суду не надав. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, про що в справі є телефонограми, заяву з клопотанням про відкладення розгляду справи суду не надав (а.с. 209,219 т.2). Як вибачається із матеріалів справи, відповідачу та представнику відповідача достеменно було відомо про усі дати розгляду справи, оскільки протягом тривалого часу в день розгляду справи до суду находять від відповідача та його представника різні апеляційні скарги на ухвали суду, по яким вже було прийнято рішення неодноразово та зустрічна позовна заява, яка неодноразово поверталася відповідачу, як така, що не може бути визнана зустрічною заявою, про що судом виносилися відповідні ухвали. Дані дії відповідача та представника відповідача суд, розцінює, як зловживання процесуальними правами. Відповідно до ст. 44 ЦПК України є неприпустимим зловживання процесуальними правами. У вищезазначеної статті, вказано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Крім того, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом . Відповідно до частини першої статті 128 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом, після одержання копій ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви [PERSON] як відповідач мог подати суду письмове заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують це заперечення. Небажання сторони реалізувати її процесуальні права не позбавляє суд обов`язку здійснити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому, суд, приходить до висновку, що відповідача та його представника було повідомлено про час та розгляд справи належним чином. Враховуючи усе вищвикладене, суд, вважає, що відповідно до ст. 247 ЦПК України можливо розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів, без фіксації судового засідання. Суд, розглянувши докази, які надані по справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України, у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно зі статею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу. Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови від 15 травня 200 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що судам при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Згідно зі ч. 3 ст. 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. За змістом наведеної норми закону встановлення судом батьківства може мати місце в разів доведення хоча б однієї із зазначених обставин: спільного проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем або спільне виховання чи утримання ними дитини або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Судом встановлено, що [PERSON] являється матір`ю [PERSON] , [INFO] , а батьком - [PERSON] . Відомості про батька дитини в актовому запису про народження [PERSON] внесені на підставі ст. 55 КпШС зі слів матері (а.с.9 т.1 ). Ухвалами суду від 06 жовтня 2016 року та 23 квітня 2019 року по справі призначалася судова-медична молекулярно-генетична експертиза, на проведення якої відповідач не з`явився (а.с. 169-170 т.1, 144-146 т.2). За приписами статей 12, 76,81, 228,229 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом у вказаній справі) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 3, 4 статті ЦПК України). Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Відповідно до протоколу судового засідання від 29 грудня 2016 року, складеним у порядку передбаченому Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року за дорученнмя Дружківського міського суду, в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON] (а.с.18-24 т.2). Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] мешкали разом у [ADDRESS] , а саме, з 1995 року і до травня 1996 року, то того часу, як відповідачу стало відомо, що [PERSON] вагітна. Після цього їх відносини закінчилися і вони припинили проживати разом. До цього часу вони вели спільне господарство, харчувалися разом, разом ходили у гості, будували подальше спільне життя. Відповідач тривалий час знаходився у м. Ноябрськ і нікому не було відомо, що він одружений. Він казав, що є розлученим. Відносини між [PERSON] та відповідачем були гарні. [PERSON] неодноразово давала відповідачу гроші, оскільки він був підрядчиком і йому треба було платити людям гроші. [PERSON] дарував якісь подарунки [PERSON] . У них був спільний бюджет. В 1996 році у відповідача справи пішли не дуже гарно і він вирішив поїхати з м. Ноябрськ і став [PERSON] пропонувати їхати з ним разом на Україну до м. Київ. Пропонував їхати разом з ним, разом знімати житло та обіцяв влаштувати на гарну роботу. Коли він узнав про вагітність [PERSON] , то був проти цього, бажав, щоб вона зробила аборт. Коли він узнав, про вагітність [PERSON] , то розповів свідку про те, що він має дружину та дочку і йому більше дітей не треба, але просив, щоб вона про це не розповідала його дружині. Він казав, що визнає дитину, коли вона народиться та буде фінансово допомогати дитині. Свідок йому повірила, пожаліла його. Він поїхав. [INFO] у [PERSON] народилась дочка [PERSON] , оскільки відповідач знаходився на Україні він не міг написати заяву до органів ЗАГС, щоб дитині було присвоєно його прізвище і запис було зроблено зі слів [PERSON] . В березні 1997 року він подзвонив та сказав, що йому усе відомо, що він цікавиться долею [PERSON] і дочки, після цього він більше не дзвонив та не писав. В 1997-1998 році вони приїзджали до м. Дружківка та приходили у гості до відповідача, але не застали його, бачили його дочку та брата. Бачили, що онучка дуже схожа на брата [PERSON] . Вони сподівалися, що відповідач буде допомогати дочці. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] проживав разом з [PERSON] у її квартирі рік або більше. Харчувалися вони разом. Разом приходили у гості до них, його дружина їх приймала, він був на роботі, але у нього не дуже добрі відносини склалися із відповідачем. Також йому відомо, що вони разом купили телевізор, також [PERSON] купив дочці [PERSON] велосипед. Також йому було відомо, що [PERSON] постійно просив у [PERSON] гроші, то розрахуватися із робітниками, то інше, хоча заробітна плата у нього була гарна. З урахуванням наведеного є переконливими доводи про проживання [PERSON] з 1995 року до травня 1996 року, тобто до часу вагітності [PERSON] у квартирі, що належала [PERSON] . Відповідач [PERSON] з цього приводу суду ніяких заперечень не надав, тому суд приймає до уваги доводи свідків. Оцінюючи зазначені докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що мати позивача проживала разом з [PERSON] без реєстрації шлюбу та вела з ним спільне господарство до моменту коли він узнав про її вагітність, потім він не бажав народження дитини, але дитину визнавав. Ураховуючи положення статті 12 ЦПК , що забезпечує змагальність судового процесу, відповідач мав право надати суду заперечення, докази на підтвердження своїх заперечень, з`явитися на призначену судом експертизу, проте таким правом не скористався, а навпаки, на експертизу не з`явився та зловживав своїми процесуальними правами, всяляко затягуючи розгляд справи. Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1995 року по 1996 рік, та [INFO] народилась [PERSON] , яка є дочкою [PERSON] . Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених на статтею 184 цього Кодексу. Частиною 1 ст.191 СК України, визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. За приписами ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до роз`яснень п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Дійсно, ч.1 ст.191 СК України, визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Статтею 121 СК України, визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Частина 2 ст.125 СК України, передбачено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Частинами 3, 4 ст.144 СК України, передбачено, що реєстрація народження дитини проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєння прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Відносини, пов`язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, визначає засади діяльності органів державної реєстрації актів цивільного стану врегулюванні Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Частиною 1 ст.13 цього Закону, визначено, що державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Повторна видача свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану, оригінал якого було вкрадено, загублено, пошкоджено чи знищено, та повторна видача свідоцтва у разі внесення змін до актового запису чи його поновлення здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичними представництвами і консульськими установами України на підставі актового запису цивільного стану за заявою особи, щодо якої складено запис, батьків, усиновлювачів, опікунів, піклувальників, представника закладу охорони здоров`я, навчального або іншого дитячого закладу, де постійно перебуває дитина, органу опіки та піклування (ч.1 ст.19 Закону). У статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» закріплено, що внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Внесення змін до актового запису цивільного стану можливо проводитися і за заявою одного з батьків, Заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених законодавством, - за місцем зберігання актового запису цивільного стану. Після внесення змін до актового запису цивільного стану заявнику повторно видається свідоцтво про державну реєстрацію акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану може бути анульований на підставі рішення суду. Анулювання актового запису цивільного стану проводиться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем його зберігання. Заява про анулювання актового запису цивільного стану подається заінтересованою особою до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника або за місцем зберігання актового запису цивільного стану, який підлягає анулюванню (ст.24 Закону). Щодо частини позовних вимог про стягнення аліменти за минулий час у сумі 72000 грн., то в цій частині треба відмовити за таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України (яка діє на час розгляду справи) аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Як вибачається із матеріалів справи позивач не надала суду відповідних доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позовні вимоги задовлені частково, то їх треба пропорційно стягнути з відповідача. При подачі позовної заяви, позивач сплатила судовий збір у сумі 229, 40 грн., які треба стягнути з відповідача на її користь. Від сплати судового збору за позовні вимоги в частині стягнення аліментів позивач була звільнена, то в цій частині аліменти треба стягнути з відповідача на користь держави у сумі 243,60 грн., але позивач повинна була сплатити судовий збір за встановлення батьківства 114, 70 грн., тоді, як вона сплатила 229, 40 грн., тому суд, вважає, що судовий збір треба стягнути таким чином: з відповідача на користь позивача у сумі 229,40 грн., та на користь держави у сумі 114, 70 грн.

Outcome: partial