Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-16 00:00:00

В травні 2018 року позивачем подано позов про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд неповнолітнім [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження в супроводі матері [PERSON] та дозволу на виготовлення проїзних документів на виїзд дітей, без нотаріально завіреної згоди батька. Вимоги позовної заяви обґрунтовуються тим, що з відповідачем по справі в період часу з 20.11.1999 року по 04.03.2016 року позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання у сторін народились діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Після припинення стосунків між сторонами діти залишилися проживати разом з позивачем, яка матеріально утримує і дбає про їх здоров'я, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. В позові зазначено, що на даний момент позивач разом із дітьми проживає в [ADDRESS] та на території, яка на даний момент є тимчасово окупованою має житловий будинок та земельну ділянку, крім того, в м. Докучаєвську проживають близькі родичі позивача, тому їй періодично необхідно виїжджати на вказану територію. У зв'язку з тим, що відповідач по справі не надає дозволу на вивезення дітей, позивач вимушена звернутись до суду для його отримання без згоди батька на весь час проведення Операції об'єднаних сил в Донбасі. В судове засідання позивач не прибула, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що в період з 20.11.1999 року по 04.03.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.15). Під час спільного проживання у сторін народились діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. У відповідності до свідоцтв про народження дітей, їх батьком є відповідач по справі (а.с.10,11). Судом встановлено, що після припинення стосунків між сторонами по справі діти залишилися проживати разом з позивачем та знаходиться на її утриманні і вихованні. Як встановлено у судовому засіданні позивач [PERSON] та її діти, проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-14) та взяті на облік як внутрішньо переміщені особи. На території, яка на даний момент є тимчасово окупованою, позивач має житловий будинок та земельну ділянку, крім того, в м. Докучаєвську проживають близькі родичі позивача, тому їй періодично необхідно виїжджати на вказану територію. Отримати від батька дітей дозвіл на їх виїзд позивач не має можливості. У зв'язку з цим суд зазначає наступне. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини без згоди батька одноразово, а не на весь час проведення Операції об'єднаних сил в Донбасі, як просить позивач, встановивши при цьому строк з моменту набрання рішенням законної сили до 28.08.2019 року. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на в'їзд та виїзд дітей на неконтрольовану територію області в район проведення антитерористичної операції, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд дітей на неконтрольовану територію області в район проведення антитерористичної операції та виїзд з неї для тимчасового перебування, враховуючи, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання та захист своєї дитини (ст.ст. 151, 154 Сімейного Кодексу України), суд доходить висновку про доцільність задоволення позовних вимог в наданні дозволу на тимчасовий виїзд /в'їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення антитерористичної операції) в межах Донецької та Луганської областей, [PERSON], [INFO], уродженця м. Донецька Донецької області та [PERSON], [INFO], уродженки м. Донецька Донецької області, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON], а також дозволу для оформлення документів, пов'язаних з таким виїздом. Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом.

Outcome: partial