Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за кредитним договором №601/23-011 від 25.03.2018, яка станом на 31.05.2018 становить 6 320,08 доларів США (3 948,85 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 2 373,23 доларів США - заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитом) та понесених судових витрат у розмірі 2 475,64 грн. Позов мотивує тим, що 25.03.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (в подальшому найменування змінено на Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк") та [PERSON] укладено договір кредиту №601/23-011, згідно якого Банк надав кредит в сумі 5 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,0% та комісій визначених договором з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів до 24.03.2010. Додатком № 3 до кредитного договору (графік погашення кредиту), погашення заборгованості здійснюється рівними частинами у валюті кредиту щомісячно. Позивач зазначає, що добровільно виконувати взяті на себе зобов`язання відповідач відмовляється, через що він змушений звернутись до суду з відповідним позовом, який просить задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12.07.2018 цивільну справу передано за підсудністю до Сихівського районного суду м.Львова. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 23.08.2018 прийнято позовну заяву та відкрито спрощене позовне провадження з викликом відповідача. Заочним рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 24.10.2018 стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" заборгованість за кредитним договором №601/23-011від 25 березня 2008 року у розмірі 6 320,08 доларів США (шість тисяч триста двадцять доларів США, вісім центів), яка складається з тіла кредита - 3 948,85 доларів США, нарахованих відсотках за користування кредитом - 2 373,23 доларів США., вирішено питання розподілу судових витрат. Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 08.04.2020 замінено первісного стягувача Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" правонаступником на Акціонерне товариство "Альфа Банк". Ухвалою суду від 11.06.2020 скасовано заочне рішення, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, на електронну адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, викладених у відзиві, який міститься в матеріалах справи. Зазначив, що предметом заявленого спору є заборгованість за кредитним договором № 601/23-011 від 25.03.2008, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Уксоцбанк" (перейменовано на ПАТ "Укрсоцбанк"). Відповідач [PERSON] заперечує наявність заборгованості за вказаним кредитним договором, оскільки така ним погашена повністю 12.04.2012, про що свідчить довідка, видана начальником Галицького відділення ПАТ "Укрсоцбанк". Крім цього вказує, що позивач звернувся до суду за межами строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши вступне слово представника відповідача, перевіривши зібрані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 25.03.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту №601/23-011 (а.с.5-11). Пунктом 1.1 договору кредиту передбачено, що кредитор зобов`язується надати на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання кредит у сумі 5 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,0% річних та комісій визначених договором з кінцевим терміном повернення кредиту та процентів до 24.03.2010. З довідки ПАТ "Укрсоцбанк" №601/13-364 вбачається, що заборгованість за договором кредиту №601/23-011 від 26.03.2008 строком користування по 24.03.2010 повністю погашена 12.04.2012. Вказана довідка береться судом до уваги як належна про те, що заборгованість погашена. Що стосується вимог, заявлених позивачем про стягнення заборгованості через несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань, суд в цій частині відмовляє за пропуском строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог акціонерного товариства "Альфа-банк" відповідно до ст.267 ЦК України. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України ). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (частина п`ята статті 261 ЦК України ). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Цивільне законодавство України передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Таким чином, позивач мав можливість реалізувати своє право на захист свого цивільного права протягом трьох років з моменту виникнення у нього права на позов, починаючи з "24" березня 2010 року. Тобто останнім днем подачі позову є "24" березня 2013 року. Позивач у вказаний строк із позовом про стягнення заборгованості до суду не звернувся, позовна заява про стягнення заборгованості надійшла 18 червня 2018 року, що підтверджується штампом Галицького районного суду м. Львова на позовній заяві. Тобто позивач звернувся за судовим захистом свого права фактично через вісім років з моменту виникнення права на звернення до суду та вже після спливу строку позовної давності. Відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовуються при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Як зазначено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Такий підхід сформував Європейський суд з прав людини у справах, у яких позивачі звернулися до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, хоча про особу порушника їм було відомо своєчасно. Так, Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. проти Республіки Молдова, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року). Слід зазначити, що захисту потенційних відповідачів від несправедливого притягнення до відповідальності сприяють і встановлені в п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальні засади цивільного законодавства України, як справедливість, добросовісність та розумність. Системний аналіз цих принципів дає можливість сформувати висновок про те, що у випадку встановлення судом факту обізнаності позивача про порушення своїх прав, та не вжиття наданих йому чинним законодавством заходів до їх своєчасного захисту, то за таких обставин суд повинен стати на бік відповідача. Такий висновок узгоджується з ч.4 ст. 267 ЦК України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові. Судом враховано, що представником позивача жодних підстав для поновлення строку на право звернення до суду з вказаним позовом не наведено. За таких обставин, враховуючи те, що в судовому засіданні не надано належних доказів на підтвердження існування обставин, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності, або про існування поважних причин пропуску такої, відтак, в задоволенні позову акціонерного товариства "Альфа-банк" слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. На підставі ст.ст. 256, 257, 526, 626, 628, 638, 639, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed