Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Тульчинської міської ради об`єднаної територіальної громади про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що в травні 1990 року власник житлового будинку [ADDRESS] - [PERSON] , [INFO] , надав дозвіл батькам позивача - [PERSON] і [PERSON] разом з сім`єю проживати в його будинку. Сім`я позивача була багатодітна, в ній було семеро дітей. Проживаючи разом з власником будинку [PERSON] , батьки здійснювали за ним догляд, оскільки рідних та дружини у нього не було. [INFO] [PERSON] помер, не залишивши за собою спадкоємців. Після смерті [PERSON] , сім`я позивача залишилася проживати в будинку покійного. Оскільки сім`я була багатодітна і потребувала допомоги, органи місцевого самоврядування не заперечували проти того, щоб сім`я залишилася жити в будинку [PERSON] 30.12.1999 позивач одружився і його батьки забрали молодших дітей і перейшли жити в інший будинок, а він залишився проживати будинку [ADDRESS] , який належав [PERSON] . Таким чином, в даному будинку він проживає з травня 1990 року по даний час. Вказаний будинок на плані позначений літерою "А", з прибудовою "А1", загальною площею 83 кв.м., житловою площею 48,2 кв.м., з господарськими будівлями і спорудами: сараєм, позначеним "Б", погребом, позначеним "б/п", сараєм, позначеним "В", гаражем позначеним "Г", криницею, позначеною "К", огорожею, позначеною 1-2. Проживаючи у даному будинку, позивач робить ремонти у ньому, добросовісно володіє ним понад 10 років, а саме на протязі 29 років. Спадщину після смерті [PERSON] ніхто не приймав, відумерлою вона не визнавалась, на даний час власника житлового будинку не має. Позивач вважає себе особою, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує ним відкрито безперервно володіти більше 10 років, а тому, відповідно до ст. 344 ЦК України, має право володіти даним майном за набувальною давністю. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами за набувальною давністю. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати без його участі. Представник відповідача - Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з`явився, з міської ради надійшло до суду клопотання, у якому міська рада просить розгляд справи здійснювати без її представника, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на домоволодіння №234 від 24.05.1990 (а.с. 7), [PERSON] , як голова колгоспного двору, є власником житлового будинку, розміщеного в [ADDRESS] . Відповідно до довідки Тульчинської міської ради Об`єднаної територіальної громади Вінницької області від 09.09.2019 №655 (а.с. 8), [PERSON] , [INFO] , який проживав в [ADDRESS] , помер [INFO] . Згідно довідки Тульчинської міської ради від 21.03.2019 №226 (а.с. 9), позивач [PERSON] , 1976 року народження, фактично проживає в [ADDRESS] , в житловому будинку, власником якого являвся [PERSON] , [INFO] , який проживав та був зареєстрований за цією адресою та який помер [INFO] . Позивач [PERSON] з батьками із травня 1990 року з дозволу [PERSON] проживали в даному будинку та здійснювали догляд власника будинку до дня його смерті. Згідно довідки Тульчинської міської ради від 14.03.2019 №207 (а.с. 10), спадкоємці [PERSON] , який проживав на території села Дранка та помер [INFO] , не відомі. Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 30.12.1999 (а.с. 11), позивач [PERSON] з 30.12.1999 перебуває у шлюбі з [PERSON] . Відповідно до копії технічного паспорту на вказаний будинок, що розташований по [ADDRESS] , від 02.04.2019 (а.с. 13-16), даний житловий будинок містить два коридори, три кімнати, кухню та санвузол. Загальна площа будинку становить 83 кв.м., житлова 48,2 кв.м. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11.12.2019, відомості про власника нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , відсутні. Також відсутні відомості щодо заборони відчуження даного майна та перебування його в іпотеці. З довідки Тульчинської міської ради від 11.12.2019 №845, судом встановлено, що згідно погосподарської книги №2 та особового рахунку № [NUMBER] , житловий будинок [ADDRESS] відноситься до суспільної групи колгоспників. Станом на 24.05.1990 склад двору був такий: [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст.344 ЦК України, тобто наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ча.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Верховний Суд в своїх постановах від 25.06.2018 у справі №293/312/15-ц, від 29.03.2018 у справі №175/4741/16 висловив правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Володіння майном повинно бути безтитульним. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Разом з тим, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст.344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч.2 ст.344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Як встановлено в судовому засіданні, позивач проживаючи у будинку, розташованому по [ADDRESS] , добросовісно, відкрито, безперервно, більше десяти років, безтитульно володів даним майном. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про наявність правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, згідно його позовних вимог, залишити за ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved