Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вище вказаним позовом, після уточнення позовних вимог, остаточно просив стягнути з Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси» на свою користь: - заробітну плату у розмірі 4000 грн.; - 1500 грн. моральної шкоди. - середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 10.07.2015 року по дату ухвалення рішення судом з розрахунку 9359,97 грн. за місяць; - витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. На обґрунтування позову позивачем зазначено, що з 20.10.2014 року по 10.07.2015 року працював на посаді директора Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» на підставі трудового контракту № 02/14. 09.07.2015 року відповідно до наказу позивача було звільнено з вище вказаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ. В день звільнення повного розрахунку проведено не було, не виплачено частину заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 4708,28 грн. 28.07.2015 року бухгалтерією філії виплачено йому 708,28 грн. на день звернення до суду заборгованість підприємства перед ним складає 4000 грн. Тому, в зв'язку з цим вважають, що з відповідача на його користь підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати, компенсація за невикористану відпустку та середній заробіток за весь час затримки з 10.07.2015 року по день ухвалення судом рішення. На обґрунтування розміру моральної шкоди, вказав, що позивач безпідставно був позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім'ї. Також, постійні хвилювання про те, як матеріального забезпечити себе та свою сім'ю, тримало його в постійній нервовій та психологічній напрузі. Тому, вважає, що внаслідок невиплати йому заробітної плати у строки встановлені законом, було завдано моральну шкоду в розмірі 1500 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на зміст позовної заяви. Додатково надали розрахунок пов'язаний з вимогою стягнення середнього заробітку. Позивач відносно 4000 грн. щодо яких виник спір пояснив, що приблизно за місяць до завершення контракту йому подзвонив з м. Київ заступник головного підприємства і вимагав переслати через «Нову пошту» 10000 грн. Ця своєрідна дань збирається по всій Україні, в даному випадку це була своєрідна гарантія, що контракт з ним буде продовжений. Оскільки сума була завелика, а кошти бюджетними, позивач взяв з каси підприємства 4000 грн., які і направив через «Нову пошту» заступнику головного підприємства. Таким чином, вважає, що при звільненні з нього незаконно було утримано із заробітної плати 4000 грн., які він прагне повернути. Позивач підтвердив, що дійсно в останній робочий день - 10.07.2015 року він перебував у відрядженні, за розрахунком з'явився у понеділок 13.07.2015 року, проте розрахунок проведено не було, як вже зазначалось лише 28.07.2015 року ним було отримано 708,28 грн. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та посилаючись на письмові заперечення зазначили, що позивач дійсно працював на посаді директора Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» з 20.10.2014 року по 10.07.2015 рік та був звільнений у зв'язку із закінченням строку дії трудового контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. [PERSON] знав про майбутнє звільнення заздалегідь, оскільки отримав від відповідача повідомлення № 205 від 01.07.2015 року про те, що підприємство не має намір продовжити дію укладеного з ним контракту. В останній робочий день 10.07.2015 року позивач перебував у м. Києві по місцю знаходження головного підприємства, на робочому місці в м. Кіровограді не знаходився. Підставою для здійснення розрахунку є наказ № 24-с від 09.07.2015р. «Про вирішення кадрових питань», відповідно до якого головному бухгалтеру Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» [PERSON] доручено провести з [PERSON] розрахунок при звільненні, виплатити компенсацію за невикористану відпустку відповідно до чинного законодавства. Головний бухгалтер Кіровоградської філії 10.07.2015р. направила службову записку про відсутність позивача на робочому місці, у зв'язку з чим у неї відсутня можливість здійснити повний розрахунок по заробітній платі. [PERSON] в строк до дня фактичної виплати заробітної плати не пред'являв вимоги про її виплату, тому керівництвом філії, за умов відсутності вимоги про сплату заробітної плати, була призведена виплата шляхом направлення суми на його картковий зарплатний рахунок. Тому, позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки заробітної плати (до 28.07.2015р.) є такою, що не може бути задоволена. Крім того, [PERSON] за час своєї роботи на посаді директора 12.06.2015р. отримав по видаткову касовому ордеру від 12.06.2015р. суму у розмірі 4 000 грн. на господарські потреби філії, однак на час закінчення строку дії контракту не надав документи про підтвердження витрат, та не повернув суму до каси підприємства. Головний бухгалтер філії неодноразово заявляла про необхідність повернення коштів, виданих під звіт, попереджала про відповідальність за неповернення коштів, однак [PERSON] ухилявся від повернення коштів. Кошти видані працівнику є власними коштами підприємства, та підлягають поверненню шляхом утримання суми з працівника. [PERSON] не надав документів на підтвердження витрат на придбання товарів для підприємства. На підставі ст. 127 КЗпП України був виданий наказ про утримання цієї суми з заробітної плати працівника, на підставі якого сума у розмірі 4 000 грн. була утримана, що є на думку підприємства цілком законним. Також, позивач вказує, що йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 1500 грн. на обґрунтування якої він не надав суду жодних доказів на підтвердження моральних страждань, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення моральної шкоди. Також, представником було зазначено, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення середнього заробітку, оскільки затримка у виплаті суми щодо якої не було спору виникла в зв'язку з перевіркою діяльності позивача в зв'язку з закінченням дії його контракту. Таким чином, на підставі викладеного представники просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач перебував на посаді директора Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси». Згідно повідомлення т.в.о. директора ДП МВС України «Інформ-Ресурси» від 01.07.2015 року [PERSON] повідомлено, що відповідно до п. 6.1. трудового контракту № 02/14 від 20.10.2014 року укладеного між ДП МВС України «Інформ-Ресурси» та ним, 10.07.2015 року закінчується термін його дії. В подальшому ДП МВС України «Інформ-Ресурси» не має наміру продовжувати дію трудового контракту з ним, чи переукладати його на новий термін, тому 10.07.2015 року позивач буде звільнений в зв'язку із закінченням терміну дії трудового контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 25). Позивач підтвердив, що такий лист ним було отримано. Наказом № 24-ос від 09.07.2015 року «Про вирішення кадрових питань Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» звільнено [PERSON] директора Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» з 10.07.2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового контракту відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4). Відповідно до службової записки [PERSON] від 10.07.2015 року директор Кіровоградської філії [PERSON] 10.07.2015 року не знаходився по місцю роботи Кіровоградської філії - м. Кіровоград, проїзд Тінистий, 3 у зв'язку з чим відсутня можливість сплатити заробітну плату відповідно ст. 116 КЗпП України (а.с. 29). 28.07.2015 року позивачу на картковий рахунок було виплачено заробітну плату в розмірі 708,28 грн., що підтверджується випискою ДП МВС України «Інформ-Ресурси», що підтверджується матеріалами справи, визнається позивачем. Згідно видаткового касового ордеру від 12.06.2015 року [PERSON] отримав з каси філії 4000 грн. (а.с. 27). Позивач в судовому засіданні підтвердив отримання цих коштів. Наказом № 42а директора Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» [PERSON] від 13.07.2015 року головному бухгалтеру [PERSON] доручено при здійсненні оплати праці [PERSON] відповідно до вимог чинного законодавства відрахувати з заробітної плати 4000 грн., отриманих ним під звіт (а.с. 30). Відповідно до довідки-розрахунку середньоденної заробітної плати [PERSON] від 29.10.2015 року з 01.05.2015 рік по 30.06.2015 рік середньоденна заробітна плата позивача складає 492,63 грн. Виниклі правовідносини регулюються КЗпП України. Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Державного підприємства МВС України «Інформ-Ресурси» 4000 грн. заробітної плати, оскільки погоджується з доводами сторони відповідача, що ці кошти отримані позивачем 12.06.2015року по видатковому касовому ордеру (а.с.27) витрачені в інтересах підприємства не були та підлягали поверненню до каси підприємства, що узгоджується із ст. 127 КЗпП України. При розгляді справи судом виявлено порушення відповідачем вимог ст. 116 КЗпП щодо проведення остаточних розрахунків з працівниками при звільненні в день звільнення. Даною нормою визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпПпередбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Сторони не заперечують, що у п'ятницю 10.07.2015року в останній робочий день позивача він перебував у відрядженні до м. Києва та в цей же день повернувся до м. Кіровограда. Відповідачем не спростовано доводи позивача, що в понеділок 13.07.2015року він з'явився до Кіровоградської філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси», проте розрахунок із ним проведено не було, позивачу не було надіслано письмового повідомлення перед виплатою заробітної плати, як то передбачено ст. 116 КЗпП України. Натомість представник відповідача зазначив, що оскільки виник спір з приводу повернення підзвітних коштів в сумі 4000грн., проводилась перевірка відносно цілей на які були витрачені ці кошти позивачем, тому лише 28.07.2015 року йому було виплачено суму 708грн. 28коп. заробітної плати відносно розміру якої не було спору. Таким чином, за відсутності письмового повідомлення позивача про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, суд вважає, що днем з якого виникла затримка розрахунка є 13.07.2015р. При цьому відповідач встановивши наявність спору з приводу отриманих позивачем коштів під звіт, не виплатив своєчасно останньому різницю коштів у заробітній платі щодо якої спору не було. В пункті 20 Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", зазначено, що при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Таким чином, суд вважає за можливе вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача кошти за період з 13.07.2015 року по день фактичного розрахунку - 28.07.2015року в сумі 1046,94 грн. виходячи з наступного. Як вище зазначено після звільнення позивача 10.07.2015 року розрахунок з ним було проведено 28.07.2015 року, тобто сума боргу відповідача перед позивачем є незначною. Середній заробіток позивача за один день становить 492,63 грн. З 13.07.2015 року до 28.07.2015 року (день фактичного розрахунку) минуло 12 робочих днів, що становить 5911,56 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 5911,56 грн. *17,71% (відсоток що становить від суми виплаченої - 708,28 грн. та невиплаченої - 4000 грн. заробітної плати)= 1046, 94 грн. Щодо моральної шкоди, заявленої позивачем слід зазначити на наступне. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його прав, визначено у статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, враховуючи те, що судом достовірно встановлена невиплата належних позивачу грошових сум, яка полягає у несвоєчасній виплаті заробітної плати, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди частково, в розмірі 200 грн. При цьому судом враховано, як розмір виниклої заборгованості, так і незначний час затримки при розрахунку. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1ст.79 ЦПК). Витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи (ч.3ст.79 ЦПК). Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2ст.84 ЦПК). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.47 постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-УІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (п.48 вказаної постанови пленуму). Відповідно дост. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.1999 року, єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги. Повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. При визначенні обґрунтованого розміру гонорару, беруться до уваги обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення. Розмір гонорару і порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Згідно з квитанцією № 0.0.441855525.1 від 30.09.2015 року про оплату за юридичні послуги згідно договору № 01/15 від 30.07.2015 року позивачем сплачено 500 грн. (а.с. 17а, 20). В зв'язку із частковим задоволенням заявлених вимог, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача витрати на правову допомогу в сумі 272,34 грн., з урахуванням часу перебування адвоката в судових засіданнях - 20.10.2015 року - 58 хв. та 29.10.2015 року - 23 хв. Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати від сплати судового збору звільняються. Згідно з частини 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволення чи відхилення частини вимог. На підставі викладеного

Outcome: partial