Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

У липні 2017 року позивачем подано позов про надання дозволу на тимчасовий в'їзд та виїзд малолітньої дитини[PERSON], [INFO] на неконтрольовану територію ( у район проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) в супроводі матері, без нотаріально завіреної згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходилася у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку -[PERSON], [INFO]. Шлюбні стосунки сторін припинені у 2014 році, хоча шлюб при цьому розірвано не було. Після припинення шлюбних стосунків дитина залишилася проживати разом з позивачем, яка матеріально утримує і правильно дбає про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач зазначає, що на даний момент вона зареєстрована в м. Донецьк, хоча фактично проживає в [ADDRESS] Однак вказує, що в м.Донецьк знаходиться все її майно, а також проживають рідні, тому вона має намір разом з дитиною неодноразово перетинати лінію зіткнення для того щоб мати можливість побачити родичів, за якими донька дуже сумує, та доглядати за своїм майном. Відповідач по справі, якій є батьком дитини, безпідставно не надає згоди на виїзд та в'їзд дитини до м.Донецьк. Позивач вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному у розвитку, тому в позові ставиться питання про визнання відмови [PERSON] на тимчасовий виїзд доньки в м.Донецьк безпідставною, разом з цим позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини в район проведення антитерористичної операції в її супроводі без згоди батька, та на оформлення документів, пов'язаних з таким виїздом. В судове засідання позивач не прибула, надала до суду заяву з проханням справу слухати без її участі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, уточнив, що вимогу про визнання безпідставної відмови [PERSON] щодо виїзду дитини до неконтрольованої території не підтримує. Крім того уточнив, що просить надати дозвіл на виїзд дитини строком на три роки. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомої причини, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав. Справа розглядається на підставі ст.224 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі знаходяться у шлюбі, зареєстрованому 07.04.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьонівського районного управління юстиції у м. Донецьку (а.с.8). Під час шлюбу у сторін народилася донька [PERSON], [INFO]. У відповідності до свідоцтв про народження дитини, її батьком є відповідач по справі - [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що після припинення стосунків між сторонами по справі донька залишилася проживати разом з позивачем та знаходиться на її утриманні і вихованні. Як встановлено у судовому засіданні позивач по справі зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-5) . Однак, відповідно до довідки № 000056656 від 05.12.2016 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, її фактичним місцем проживання є будинок [ADDRESS] (а.с.7). Тож, на тимчасово непідконтрольній Україні території, в м.Донецьку, знаходиться все її майно, а також проживають рідні, тому вона має намір разом з дитиною перетинати лінію зіткнення для того щоб мати можливість побачити родичів, за якими донька дуже сумує, та доглядати за своїм майном. У зв'язку з цим суд зазначає наступне. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд [PERSON] за межі України без згоди батька одноразово, встановивши при цьому строк з моменту набрання рішенням законної сили до 10 листопада 2018 року. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial