Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивачі- [PERSON] , неповнолітній [PERSON] , законним представником якого є матір [PERSON] та [PERSON] звернулись до Богунського районного суду міста Житомира з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування житлом. Вимоги позову обґрунтовано тим, що позивачам належить на праві спільної сумісної власності разом з відповідачем квартира [ADDRESS] , яка складається з трьох ізольованих жилих кімнат, загальною житловою площею 44,7кв.м. Кімната позначена в плані квартири цифрою «3» має площу 18,1 кв.м.; кімната, позначена в плані квартири цифрою «4» має площу 11,7 кв.м., кімната, позначена в плані квартири цифрою «7» має площу 14,4 кв.м. Посилаючись на те, що сторони мають рівні права користування жилою площею цієї квартири, яка перебуває у спільній власності та спільному користуванні позивачів з відповідачем, проте, наразі домовитися з відповідачем про реалізацію свого права спільного користування жилим приміщенням у добровільному порядку не видається можливим, оскільки відповідач не допускає позивачів у квартиру, позивачі просять вирішити спір та постановити рішення, яким встановити наступний порядок користування жилим приміщенням: - виділити [PERSON] разом з донькою [PERSON] в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "3" площею 18,1кв.м.; - виділити [PERSON] в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "7" площею 14,4 кв.м.; - виділити [PERSON] в користування кімнату, позначену в плану квартири цифрою "4" площею 11,7 кв.м.; - залишити в загальному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати та туалету. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 16.09.2020 відкрито провадження у справі №295/10575/20, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.10.2020 та викликано сторони в засідання. У зв`язку з перебуванням судді Богунського районного суду м.Житомира Воробйової Т.А. на лікарняному у період з 12.10.2020 по 28.10.2020 включно та з 29.10.2020 по 30.10.2020 включно у відпустці, що підтверджується відповідною довідкою суду, розгляд справи 20.10.2020 не відбувся. Про дату підготовчого засідання, призначеного на 22.12.2020 об 11 год 30 хв сторони були повідомлені належним чином, шляхом направлення судових повісток, відповідача також додатково повідомлено телефонограмою (а.с.32). Проте, в підготовче засідання відповідач не з`явився, свого представника не направив. Відповідач також не скористався своїм процесуальним правом подати відзив на позовну заяву та докази на підтвердження своїх заперечень, за відсутності доказів поважності причин неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з протокольною ухвалою суду від 22.12.2020, підготовче провадження у справі було завершено та призначено розгляд справи по суті на 10.02.2021, о 14 год 20 хв, про що відповідачу надіслано судову повістку та повідомлено телефонограмою о 15:35 22.12.2020. Слід зазначити, що о 17:39 22.12.2020 на електронну адресу суду від [PERSON] надійшла заява (зареєстрована 23.12.2020) про відкладення розгляду справи, призначеної на 11:30 22.12.2020, у зв`язку із його хворобою. Зазначено у заяві, що [PERSON] є представником відповідача у справі, [PERSON] . При цьому, доказів на підтвердження повноважень представника [PERSON] до заяви не додано, а саму заяву не підписано за допомогою ЕЦП. Вказані обставини, а насамперед, надходження заяви після завершення засідання у справі унеможливили врахування даної заяви судом. 10.02.2021 через канцелярію суду представником відповідача, [PERSON] , подано заяву про зупинення провадження у справі, в якій зазначено, що [PERSON] звернувся з окремим позовом до [PERSON] , в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення (розпорядження) органу приватизації Житомирської міської ради від 13.04.2016 №64176, яким вирішено передати [PERSON] квартиру [ADDRESS] у її приватну спільну сумісну власність разом з іншими співвласниками, на підтвердження чого додано ухвалу Богунського районного суду м.Житомира про відкриття провадження у справі №295/557/21 (суддя Полонець С.М.). Представник відповідача у клопотанні, посилаючись на п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України та об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи №295/557/21, що розглядається в Богунському районному суді м.Житомира, просив зупинити розгляд справи №295/10575 до набрання рішенням законної сили, оскільки воно може істотно вплинути на вирішення спору про встановлення порядку користування житлом. У судовому засіданні представник відповідача заявлене письмове клопотання про зупинення провадження у справі підтримав. Представник позивачів в судовому засіданні заперечив проти задоволення вказаного клопотання та на підтвердження своїх заперечень подав до справи копію ордеру на жиле приміщення серії ЖЖ №002891 від 05.12.2013, наданий [PERSON] з сім`єю із 4 осіб на право зайняття жилого приміщення жилою площею 43,87 кв.м., яке складається із 3 кімнат у квартирі [ADDRESS] , відповідно до рішення міськвиконкому від 02.10.2013 №484. Представник зазначив, що навіть у разі задоволення позову [PERSON] у справі №295/557/21, зокрема, щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 13.04.2016 на квартиру, в частині, що стосується [PERSON] , у всіх позивачів у даній справі №295/10575/20 лишається право користування спірним житлом, що представник і підтверджує наданим до справи ордером на жиле приміщення. Тому, вважає, що підстав для зупинення провадження немає. Заслухавши думку учасників судового розгляду та дослідивши клопотання представника відповідача, суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача щодо зупинення провадження у справі, про що винесено письмову ухвалу. Після вирішення клопотання щодо зупинення провадження у справі представник відповідача в засіданні суду участь не брав. Враховуючи те, що участь в судовому засіданні є процесуальним правом сторони, яким сторона (її представник) користується на власний розсуд, відсутність в засіданні суду представника відповідача, який є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, при розгляді справи по суті, за переконанням суду, не є перешкодою для розгляду справи, з урахуванням приписів ст.44, п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України. Представник позивачів в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, дійшов таких висновків. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 13.04.2016, виданого Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради (згідно з розпорядженням (наказом) від 13.04.2016 №64176), квартира по [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Загальна площа квартири становить 79,2 кв.м., характеристика квартири та її обладнання наведені в технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. У відповідності до технічного паспорту на квартиру, спірна квартира має загальну площу 79,2 кв.м., житлову площу 44,2 кв.м. та складається з 3-х кімнат - 18,1 кв.м., 11,7 кв.м., 14,4 кв.м., кухні 11,5 кв.м., коридору, балкону, лоджії, туалету та ванни. Як зазначено у позовній заяві, відповідач фактично перешкоджає позивачам у вільному володінні та користуванні житловим приміщенням, та згоди щодо спільного користування спірною квартирою між сторонами не досягнуто. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Частинами 1, 3 ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.150 ЖК України позивачі мають право користуватися та розпоряджатися своєю власністю (квартирою) на свій розсуд, а відповідач зобов`язаний не чинити позивачу перешкоди у користуванні власністю. Таким чином, позивачі на даний час, є співвласниками спірної квартири на рівних умовах із відповідачем та мають право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Як зазначено у позовній заяві, добровільно вселитися в квартиру немає можливості, оскільки відповідач чинить перешкоди, замінив двері в квартирі і замки та не допускає позивачів у квартиру. Разом з тим, позовна заява у справі не містить позовної вимоги щодо усунення перешкод у користуванні майном та відповідного її обґрунтування, а відтак, суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог про встановлення користування жилим приміщенням. Так, судом встановлено, що між співвласниками не визначено порядок користування житловим приміщенням. Статтею 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно зі статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року №6-1500 цс 15. Позивачі просять суд виділити у користування [PERSON] разом з донькою [PERSON] в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "3" площею 18,1кв.м.; виділити [PERSON] в користування кімнату, позначену в плані квартири цифрою "7" площею 14,4 кв.м., та виділити [PERSON] в користування кімнату, позначену в плану квартири цифрою "4" площею 11,7 кв.м., залишивши в загальному користуванні приміщення кухні, коридору, ванної кімнати та туалету. При цьому, як пояснив представник позивачів у судовому засіданні, визначаючи такий порядок користування у позові, позивачі виходили з того, що найбільшу за площею кімнату (позначену цифрою "3", площею 18,1 кв.м.) просять виділити в користування двом співвласникам однієї статі - [PERSON] разом з донькою [PERSON] ; окрему кімнату (позначену в плані квартири цифрою "7" площею 14,4 кв.м.) просять виділити [PERSON] та кімнату найменшої площі (позначену в плану квартири цифрою "4" площею 11,7 кв.м.) виділити в користування [PERSON] ,

Outcome: approved