Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось до суду з позовом до [PERSON], третя особа [PERSON], в якому з урахуванням уточнень від 14.12.2015 року просить: - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML 709/057/2008 від 18 липня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором № PML-709/057/2008 від 18 липня 2008 року з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість в органах нотаріату та місцевого самоврядування, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах державної реєстраційної служби України, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо) за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної субєктом оціночної діяльності на час укладення правочину щодо відчуження, а саме: квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу № 114, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 23.03.2011р. для задоволення вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в межах суми заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року в сумі 822 960,00 грн.; - виселити та зняти з реєстрації [PERSON] за адресою: пр-т. [PERSON], 45, кв. 35, м. Харків; - покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 18.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та [PERSON] укладено кредитний договір № 709/057/2008, відповідно до якого банк передав [PERSON] грошові кошти в сумі 75 338, 54 доларів США з кінцевим терміном повернення 18.07.2028 року зі сплатою 4, 49 процентів річних. До теперішнього часу [PERSON] своїх зобовязань щодо повернення коштів не виконала, станом на 21.06.2011 року заборгованість по договору № 709/057/2008 складає 822 960, 16 грн., що підтверджується заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 року. З метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] 18.07.2008 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку передане майно, а саме: квартира за адресою: м. Харків, пр-т. [PERSON], 45, кв. 35. Між ПАТ "ОТП Банк" (правонаступником ЗАТ "ОТП Банк") та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 12.11.2010 року укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов яких до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за іпотечним договором № РML 709/057/2008 від 18 липня 2008 року. 23.03.2011 року квартиру було відчужено без згоди іпотекодавця, на цей час власником майна є відповідач [PERSON] Посилаючись на приписи Закону України «Про іпотеку», позивач зазначає, що наступний набувач майна стає іпотекодавцем та несе всі його права та обовязки. Крім того, разом з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має право прийняти рішення про виселення осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні. У судовому засіданні представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідачем подано заперечення проти позову, в яких вона просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що відповідач є добросовісним набувачем права власності на квартиру. Окрім того, в спірній квартирі зареєстровано місце проживання малолітньої дитини [PERSON], таким чином для виселення відповідача зі спірної квартири необхідно отримати дозвіл органу опіки та піклування з метою захисту майнових прав дитини. Також посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] вимоги заперечень підтримала, просить в задоволенні позову відмовити. Крім того, додатково зазначила, що під час укладення 23.03.2011 року договору купівлі-продажу спірної квартири будь-які заборони щодо відчуження нерухомого майна були відсутні. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що 18.07.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та [PERSON] укладено кредитний договір № ML709/057/2008, відповідно до якого ЗАТ «ОТП Банк» передав [PERSON] грошові кошти в сумі 75 338, 54 доларів США з кінцевим терміном повернення 18.07.2028 року зі сплатою процентів у розмірі FIDR+4, 49 відсотків річних, де FIDR це процентна ставка по строковим депозитам фізичних осіб в гривні, що розміщенні в банку на строк 366 днів, з виплатою відсотків після закінчення строку дії депозитного договору. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 1062 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається із заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 року третя особа [PERSON] належним чином свої зобов'язання не виконувала, у визначені договором строки погашення заборгованості за кредитним договором не здійснила, внаслідок чого рішення стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованість по кредитному договору № ML 709/057/2008 станом на 21.06.2011 року у розмірі 822 960, 16 грн. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини. На виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 року по справі № 2029/568/2012 23.05.2012 року видано виконавчий лист, який пред'явлено стягувачем для примусового виконання до Комінтернівського ВДВС ХМУЮ. Постановою державного виконавця Комінтернівського ВДВС ХМУЮ 05.07.2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2029/568/2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заборгованість у розмірі 822 960, 16 грн. Згідно пояснень представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» [PERSON] примусове виконання триває, однак грошові кошти фактично не стягуються. Таким чином, у [PERSON] перед ТОВ "ОТП Факторинг Україна" склалась заборгованість по кредитному договору № ML 709/057/2008, яка станом на 21.06.2011 року складає 822 960, 16 грн. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У відповідності до приписів ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З матеріалів справи судом встановлено, що з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору № ML709/057/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] 18.07.2008 року укладено іпотечний договір № РML709/057/2008, відповідно до умов якого в іпотеку передане майно, а саме: квартира за адресою: м. Харків, пр-т. [PERSON], 45, кв. 35. Між ПАТ "ОТП Банк" (правонаступником ЗАТ "ОТП Банк") та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" 12.11.2010 року укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за іпотечним договором № РML 709/057/2008 від 18 липня 2008 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з умовами іпотечного договору № РML709/057/2008 іпотекодержатель здобуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2011 року [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтвердила, що право власності на предмет іпотеки на цей час зареєстровано за [PERSON] Таким чином, [PERSON] набула статусу іпотекодавця за іпотечним договором № PML-709/057/2008 та має всі права і несе всі обов'язки іпотекодавця. Враховуючи, що [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором № ML 709/057/2008 належним чином не виконала, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № PML-709/057/2008, право власності на яке зареєстровано за [PERSON], є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Статтею 39 зазначеного Закону передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України Про іпотеку, так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відносно доводів представника відповідача про те, що на момент укладення 23.03.2011 року договору купівлі-продажу спірної квартири за адресою: [ADDRESS], обтяження іпотекою не існувало, що було перевірено нотаріусом при посвідченні договору, суд зазначає наступне. З пояснень представників сторін у судовому засіданні встановлено, що предмет іпотеки - квартира№ 35, що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т. [PERSON], 45, відчужена в межах справи про банкрутство ФОП [PERSON] Згідно з ч.4 ст. 42 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобовязаннями, які воно забезпечує. Відповідно до частини восьмої статті 90 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у разі визнання фізичної особи банкрутом до складу ліквідаційної маси не включається майно фізичної особи, на яке згідно з цивільним процесуальним законодавством України не може бути звернено стягнення, та майно, яке перебуває у заставі з підстав, не пов'язаних із здійсненням такою особою підприємницької діяльності. Згідно із частинами першою, десятої статті 91 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» одночасно з прийняттям заяви про порушення справи про банкрутство фізичної особи господарський суд накладає арешт на майно фізичної особи, за винятком майна, на яке згідно із законодавством України не може бути звернено стягнення, та майна, що перебуває в заставі з підстав, не пов'язаних із здійсненням такою особою підприємницької діяльності. Продажу підлягає все майно фізичної особи, за винятком майна, що не включається до складу ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом. Оскільки іпотечний договір № PML-709/057/2008 від 18.07.2008 року укладено між банком та [PERSON] як фізичною особою, а боржником у ліквідаційній процедурі є фізична особа-підприємець [PERSON], тому обмеження стосуються саме того майна, яке використовувалось нею як суб'єктом підприємницької діяльності, а не фізичною особою і обмеження щодо якого випливають з реалізації його прав і обов'язків саме як фізичної особи. Таким чином, реалізація майна, що є предметом іпотеки, яка проведена в межах ліквідаційної процедури, не припиняє іпотеку, тому вона зберігає чинність при переході права власності на предмет іпотеки до іншої особи, отже, на нього може бути звернено стягнення з підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку». Крім того, як вбачається з матеріалів справи, постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.03.2011 року постанову господарського суду Харківської області від 02.12.2010 року про визнання фізичної особи-підприємця [PERSON] банкрутом скасовано, провадження у справі № Б-50/214-10 про визнання банкрутом фізичної особи-підприємця [PERSON] припинено. Відносно доводів представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом суд зазначає, що заборгованість по кредитному договору № ML 709/057/2008 станом на 21.06.2011 року у розмірі 822 960, 16 грн. стягнута з [PERSON] на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 року. З даним позовом до суду ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулось 03.12.2014 року, а тому строк звернення до суду позивачем не пропущено. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до [PERSON], третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про виселення та зняття з реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS], суд зазначає наступне. Як вбачається з довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої дільницею № 23 КП "Жилкомсервіс" 06.10.2015 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано місце проживання [PERSON], [INFO], та її доньки [PERSON], [INFO]. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року по справі за № 6-39цс15. Як вбачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] придбана особою, яку позивач просить виселити - [PERSON], не за рахунок отриманих за договором № ML 709/057/2008 кредитних коштів, а тому відсутні передбачені законом підстави для виселення [PERSON] із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла. Крім того, разом з відповідачем за вказаною адресою зареєстроване місце проживання її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], питання про виселення якої позивач не ставить. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, позовні вимоги про виселення та зняття з реєстрації [PERSON] з іпотечного майна задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial