Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до ПП «Фірма Меблі» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Позов мотивований тим, що позивач працював у відповідача з 10 грудня 2003 року по 10 червня 2012 року, звільнений за власним бажанням, але з вини керівництва ПП «Фірма Меблі». Станом на час проведення звільнення з позивачем не був проведений остаточний розрахунок, тому після неодноразових звернень він був змушений звернутись з відповідним позовом до суду. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року позов [PERSON] задоволено частково, вирішено стягнути з ПП «Фірма Меблі» на користь [PERSON] 23 457, 46 гривень. за затримку виплати заборгованості по заробітній платі за період з 05.06.2013 року по 05.06.2014 року, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Після постановлення вказаного рішення 14.10.2014 позивач звернувся із листом пропозицією від 16.10.2014 року до директора ПП «Фірма Меблі» розрахуватись з ним до 31.10.2014 року у розмірі 30\~000, 00 гривень, пояснюючи, що дана сума менша ніж сума, яка б відповідала дню фактичного розрахунку (згідно ч. 1 ст. 117 КЗпПУ) і у разі оплати у подальшому він претензій до ПП «Фірма Меблі» мати не буде. Даний лист пропозицію відповідач отримав 22.10.2014 року, однак проігнорував його. Відповідно до Ухвали апеляційного суду Вінницької області від 10.11.2014 року апеляційну скаргу ПП «Фірма Меблі» відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року залишено без змін. Після набуття рішенням суду першої інстанції законної сили 16.11.2014 року позивач повторно звернувся до відповідача із листом пропозицією № 2, де пропонував розрахуватись з ним до 28.11.2014 року в розмірі 35\~000, 00 гривень, однак даний лист відповідачем також проігноровано. Відповідно до Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.02.2015 року касаційні скарги ПП «Фірма Меблі» та [PERSON] відхилено, а наведені вище рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін. 03.03.2015 року позивач повторно звернувся із листом пропозицією до ПП «Фірма Меблі», в якому запропонував розрахуватись з ним остаточно в розмірі 40\~000, 00 гривень. 30.03.2015 року позивач отримав кошти у сумі 23 457,46 гривень, але дана сума не відповідала сумі по день фактичного розрахунку. Позивач вважає, що отримана ним сума є меншою ніж сума, яка б відповідала дню фактичного розрахунку (згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпПУ), а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь 19 625,76 гривень. за затримку розрахунку по заробітній платі при звільненні за період з 05.06.2014 року по 15.04.2015 року. В ході розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь 111\~267, 86 гривень за затримку заборгованості по заробітній платі у період з 06.06.2014 року по 28.08.2017 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити з підстав, що наведені позовній заяві та у письмових обґрунтуваннях позовних вимог, суть яких зводиться до того, що позивач не погоджується з доводами відповідача та його посиланням на судові рішення про виплату заробітної плати за час до 2001 року, не враховуючи ЗУ «Про внесення змін до Кодексу законів про працю» від 11.07.2001 року про строк позовної давності. Відповідач зазначає, що Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що за національним законодавством України з прийняттям рішення суду виникає зобовязання колишнього роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінено на зобовязання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюються нормами трудового права (п. 56 Рішення) до 2001 року строк 3 місяці. У випадку ж що розглядається судом трудові відносини не закінчились не відбулось виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, що є імперативною нормою ч. 1 ст. 117 КЗпП України. Альтернативи чинне законодавство не містить, але зазначає, що зобовязання має виконуватись належним чином та припиняється зобовязання його виконанням, проведеним належним чином. Також представник позивача посилається на норми Цивільного кодексу України про зобовязання, які мають виконуватись належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, що наведено в письмових запереченнях, які наявні в матеріалах справи, зміст яких зводиться до наступного. Позивач вперше звернувся до суду в 2013 році з позовом до колишнього роботодавця ПП «Фірма Меблі» та просив присудити заборгованість по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та остаточного розрахунку в порядку ст. 117 КЗпПУ. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2013 року позов [PERSON] до ПП «Фірма Меблі» задоволено частково, присуджено грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 5142,79 грн., та середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати за період з 10 серпня 2012 року (день звільнення) по 05.06.2013 року в розмірі 24464 грн. за ст. 117 КЗпПУ. Вказане рішення суду Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26.12.2013 року залишено без змін та повністю було виконано 10.06.2014 року. В 2014 році позивач вдруге звернувся до суду з позовом до ПП «Фірма Меблі» та просив присудити середній заробіток за час затримки розрахунку з 05.06.2013 року (дня винесення рішення за першим позовом) по 05.06.2014 року (за 5 днів до дня повного розрахунку за рішенням суду від 05.06.2013 року) межі позовних вимог. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року позивачеві присуджено середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені в сумі 23457, 46 грн. за період з 05.06.2013 року по 05.06.2014 року (межі позовних вимог). Після перегляду вказаного рішення в апеляційному та касаційному порядку Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04.02.2015 року попередні рішення судів залишені в силі. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року виконано 30.03.2015 року. Враховуючи наведені обставини позов у цій справі не підлягає до задоволення, оскільки за даних обставин ст. 117 КЗпПУ не може бути застосована оскільки вона встановлює матеріальну відповідальність роботодавця за несвоєчасні виплати, лише обраховуючи її в розмірі середнього заробітку. За своєю правовою природою присуджена рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року сума в розмірі 23 457, 46 гривень не є «сумою, належною при звільненні», а є штрафною санкцією за невиконання визначеного законом для роботодавця обовязку проведення з працівником розрахунку при звільненні. Сума, «належна при звільненні» була присуджена першим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2013 року в розмірі 24\~464, 00 гривень та фактично сплачена 10.06.2014 року. З цього і слід виходити при застосуванні ст. 117 КЗпПУ. Вказує на те, що правовідносини сторін з нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі, а також середнього заробітку за час затримки її виплати по день фактичного розрахунку припинились, тобто право на судовий захист в межах ст. 117 КЗпПУ позивач уже використав, середній заробіток за весь період несплати по час фактичного розрахунку судом вже був стягнутий у вказаній справі та виплачений. Посилається також на ст. 61 Конституції України та Рішення Європейського суду з прав людини за заявою [PERSON] проти України, згідно якого суд дійшов висновку, що за національним законодавством України з прийняттям рішення суду зобовязання колишнього роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінено на зобовязання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється нормами трудового права (п. 56 Рішення). Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права. Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року, згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2013 року по справі №127/2435/13-ц вирішено "Стягнути з приватного підприємства «Фірма Меблі» на користь [PERSON] грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в розмірі 5\~142, 00 гривень, середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки і за весь час затримки заробітної плати на загальну суму 24 464 гривень. (а.с. 5 6) Рішення від 05.06.2013 року неодноразово переглядалось, та 26.12.2013 року ухвалою Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ПП «Фірма Меблі» відхилено. Рішення Вінницького міського суду від 05.06.2013 року в частині стягнення з ПП «Фірма Меблі» на користь [PERSON] грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки в розмірі 5\~142, 79 гривень, середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки і за весь час затримки виплати заробітної плати на загальну суму 24\~464, 00 гривень - залишено без змін. (а.с. 5 6) Як вбачається з цього ж рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року, відповідно до платіжного доручення від 08.05.2014 року № 89 ПП «Фірма Меблі» сплачено 10\~000, 00 гривень на погашення боргу за рішенням суду від 05.06.2013 року у справі №127/2435/13-ц. Аналогічно відповідно до платіжного доручення від 10.06.2014 року № 208 ПП «Фірма Меблі» сплатило 22 667,50 гривень на погашення боргу за рішенням суду від 05.06.2013 року у справі №127/2435/13-ц. Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року у справі № 127/12773/14-ц, позов [PERSON] до ПП «Фірма Меблі» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково, стягнуто з ПП «Фірма Меблі» на його користь середній заробіток в розмірі 23 457, 46 гривень за затримку виплати заборгованості по заробітній платі у період з 05.06.2013 року по 05.06.2014 року. Відповідно до Ухвали апеляційного суду Вінницької області від 10.11.2014 року апеляційну скаргу ПП «Фірма Меблі» відхилено, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2014 року залишено без змін (а.с. 10 12). Як вбачається з Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.02.2015 року касаційні скарги ПП «Фірма Меблі» та [PERSON] відхилено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року та Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10.11.2014 року залишено без змін. (а.с. 21 22) Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Сторонами по справі не заперечується, що присуджені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року кошти за затримку виплати заборгованості по заробітній платі за період з 05.06.2013 року по 05.06.2014 року виплачені позивачу 30.03.2015 року, а отже відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України в день звільнення працівнику мають бути виплачені всі належні йому суми. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України наведеної у Постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6 144ц13, суд, проаналізувавши норми ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України прийшов до висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. З наведеної правової позиції вбачається, що роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за весь період невиплати (зокрема і після постановлення відповідного рішення суду), виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні. Згідно із ст. 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у ч. 1 ст. 94 КЗпПУ і ч. 1 ст. 1 Закону «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. (Рішення Конституційного Суду України № 8 рп/2013 у справі 1 13/2013). З рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року, в якому досліджувалось рішення Вінницького міського суду від 05.06.2013 року (яке набуло законної сили) вбачається, що [PERSON] належали до виплати: грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки в розмірі 5 142, 79 гривень, та середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки і за весь час затримки заробітної плати, на загальну суму 24\~464, 00 гривень, які виплачені [PERSON] 10.06.2014 року (не заперечується сторонами по справі). Враховуючи те, що заборгованість по наведеним платежам, в тому числі і по невиплаченій заробітній платі за рішенням суду від 05.06.2013 року виплачена відповідачем позивачу 10.06.2014 року, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року, як відповідальність роботодавця, на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України з відповідача стягнуто 23 457, 46 гривень, за затримку виплати заборгованості по заробітній платі у період з 05.06.2013 року (день постановлення рішення суду у справі (№ 127/2435/13 ц)) по 05.06.2014 року (межі позовних вимог у справі № 127/12773/14 ц). Суми належні позивачу при звільненні були йому виплачені 10.06.2014 року, а роботодавець несе відповідальність передбачену ч. 1 ст. 117 КЗпП України за відповідний період, виключно у випадку існування перед працівником заборгованості по платежам, які належали йому при звільненні (вказана заборгованість погашена). Трудовим законодавством не передбачено відповідальності роботодавця по сплаті середнього заробітку за весь час затримки виплат сум працівнику, які йому присуджені згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України, як санкцію за невиконання обовязку роботодавця з проведення остаточного розрахунку при звільненні. Суд враховує також висновки, наведені в рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року (статусу остаточного набуло 04.10.2010 року) у справі «[PERSON] проти України» в якому наведено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям відповідних рішень ст.ст. 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі, а зобовязання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобовязання виконати рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги щодо компенсації за період з 08 липня 1997 року по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. п. 56, 57). Зокрема, стаття 117 КЗпП України не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці рішенням суду. (п.п. 56, 57, 65 Рішення). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ( 995_004 ) та практику Суду як джерело права. Враховуючи наведене, суд не приймає до уваги твердження представника позивача [PERSON] з приводу того, що в даній справі проведенням відповідачем виплат, належних позивачеві сум при звільненні 10.06.2014 року трудові відносини не припинились, оскільки саме факт проведення виплат сум належних працівникові при звільненні свідчить про припинення обовязку роботодавця з виплати вказаних сум за період після настання вказаної дати, а як наслідок і про неможливість застосування відповідальності, що передбачена ст. 117 КЗпП України до роботодавця (уповноважений ним орган). У цьому звязку суд звертає увагу на те, що підставою для відповідальності роботодавця за ст. 117 КЗпПУ є заборгованість по платежам, які належали працівникові при звільненні, така позиція відповідає також правовій позиції висловленій у Постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року (копія якої наявна в матеріалах справи), згідно якої: «невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати….,», однак з досліджуваних обставин справи вбачається, що рішення суду, яким присуджувались виплати, що належні позивачеві при звільненні є виконаним 10.06.2014 року, а рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року на підставі ст. 117 КЗпП України позивачеві присуджено середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені в сумі 23457, 46 грн. за період з 05.06.2013 року по 05.06.2014 року (в межах позовних вимог), а отже до відповідача вже застосовано відповідальність, що передбачена вказаною статтею. Окрім того, відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки суми, належні позивачу при звільненні були йому виплачені ще 10.06.2014 року (фактичний розрахунок при звільненні), саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свого порушеного права із цим позовом. У своєму рішенні від 22.02.2012 року у справі № 1-5/2012 (рішення № 4 - рп/2012) Конституційний Суд України (справа за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу) зазначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За умовами п.4 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. З врахуванням викладеного, самостійною підставою для відмови у задоволенні цього позову також є пропуск позивачем строку на звернення до суду із цим позовом, оскільки жодних поважних причини для його поновлення суд не знаходить. Відповідно до ч. 4 ст.88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed