Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

Адвокат Яцко В.Л. звернувся до суду в інтересах Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Бородіна 14» з вищезазначеним позовом, який обґрунтовує наступним. 25.05.2004 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамонович О.В. посвідчено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2959, укладеного між продавцем ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» та покупцем - [PERSON] , а саме: вбудованих приміщень позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] . Позивач вказує, що виходячи з технічної документації на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] , виготовленої на замовлення та за кошти позивача, вбудовані приміщення позиції 31-39 є об`єктом соціально-культурного призначення, а саме приміщенням закладу громадського харчування (кафе) та віднесені до об`єктів приватизації групи «Ж». Посилаючись на особливості приватизації об`єктів даної групи, що врегульовані положеннями п. 5 ч. 3 ст. 18 -2 ЗУ 2172-ХІІ, позивач вказує, що оскільки протягом тривалого часу, починаючи з 2013 року даний об`єкт нерухомості обслуговується виключно за кошти будинкового комітету, тобто мешканців гуртожитку, відповідно з наведених підстав і виникло їх першочергове право на викуп даного приміщення. Тому сторона позивача вважає, що вказаний об`єкт соціально-культурного призначення вибув з власності територіальної громади м. Ужгорода з суттєвими порушеннями законодавства про приватизацію, які полягають в тому, що продавцем даного об`єкта нерухомості є неповноважна юридична особа, оскільки станом на день вчинення правочину ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» не було і не могло бути ні органом приватизації, ні структурним підрозділом регіонального відділення ФДМУ у Закарпатській області; крім того спірний об`єкт нерухомості є об`єктом соціально-культурного призначення, віднесений до групи «Ж» та не підлягав продажу у спосіб, визначений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамонович О.В. Рішенням Ужгородської міської ради VII скликання від 31.05.2016 року № 299 будівлю за адресою: м. Ужгород, вул. Бородіна в м. Ужгород як цілісний майновий об`єкт залишено у статусі «гуртожиток», мешканцям будинку було надано дозвіл на приватизацію житлових та нежитлових приміщень у встановленому законом порядку, а цілісний майновий комплекс передано в оперативне управління органу самоорганізації населення - будинковому комітету «Бородіна 14». При цьому вказані у позові нежитлові приміщення поз. 31-39 є частиною цілісного майнового комплексу. Таким чином позивач вказує,що у нього виникло право звернутися до суду з даним позовом в інтересах територіальної громади в особі Ужгородської міської ради як власника майна. На підставі викладеного позивач ставить вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2959, укладеного між продавцем ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» та покупцем - [PERSON] , а саме: вбудованих приміщень позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] , скасувати реєстраційний запис 1041 в книзі 6 щодо реєстрації вбудованих нежитлових приміщень позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] , повернути у власність територіальної громади в особі Ужгородської міської ради вказану нерухомість. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 20.01.2020 року було відкрито провадження у справі та вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 03.02.2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, просить суд розглянути справу в загальному порядку позовного провадження. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 12.02.2020 року здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 14.08.2020 року представник позивача Яцко В.Л. подав до суду заяву про залишення без розгляду вимоги позову про повернення у власність територіальної громади в особі Ужгородської міської ради вбудованих приміщень позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] . Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 04.09.2020 року позовну заяву адвоката Яцко Вільяма Лювиговича в інтересах Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Бородіна 14» в частині вимог про повернення майна у власність - залишено без розгляду та продовжено розгляд справи за позовною заяву адвоката Яцко Вільяма Лювиговича в інтересах Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Бородіна 14» до [PERSON] , ПрАТ «Житлово-побутове підприємство», третя особа на боці позивача Ужгородська міська рада про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстраційного запису. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 15.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.04.2021 року задоволено заяву Яцко В.Л. про забезпечення позову в цивільній справі та накладено арешт на об`єкт нерухомості, а саме: вбудовані нежитлові приміщення /кафе/ поз. 31-39., що розташоване за адресою: [ADDRESS] із забороною його відчуження до набуття законної сили рішення у даній справі. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної заяви. Відповідач [PERSON] та її представник заперечили проти задоволення позовних вимог у зв`язку їх безпідставністю. Свою правову позицію виклали у відзиві на позов від 03.02.2020 року. Зокрема відповідач вказує, що судовими рішеннями уже надавалася оцінка законності набуття ПРАТ "ЖПП" у власність гуртожитку, яку підтримує відповідач. Зокрема у постанові Ужгородського міськрайонного суду від 31.01.2017 року у справ №308/4356/16-а за позовом ПрАТ "Житлово-побутове підприємство" до Ужгородської міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення зазначено фактичні обставини, надані загальний аналіз правовідносин з посиланням на преюдиційні рішення: 26 лютого 1997 року Ужгородським міськвиконкомом прийнято рішення №29 пунктом 1.7 якого зареєстровано право власності на будівлі житлових будинків та гуртожитків за ЗАТ "Житлово-побутове підприємство" (після зміни найменування - ПрАТ "Житлово-побутове підприємство"). Рішення Ужгородського міськвиконкому від 26.02.1997 року №29 слугувало підставою для видачі у 1999 році свідоцтв про право власності на зазначені будівлі ЗAT "Житлово-побутові підприємство". Вказані будинки і гуртожитки були збудовані у радянський період трестом «Закарпатбуд» для забезпечення житлом своїх працівників, і після корпоратизації тресту рішенням Ужгородського міськвиконкому від 26.09.1994 №20 зареєстровано право власності на ці об`єкти за ВАТ Закарпатбуд» .У 1996 році на підставі рішення загальних зборів акціонерів ВАТ «Закарпатбуд» (протокол від 14.05.1996 року №2) проведено реорганізацію товариства шляхом створення на базі його майна 19 самостійних акціонерних товариств в т.ч. закритого акціонерного товариства «Житлово-побутове підприємство», яке стало правонаступником ВАТ «Закарпатбуд» у частині переданого у власність майна у вигляді житлових будинків та гуртожитків, діючих договорів, зобов`язань, майнових та немайнових обов`язків станом на 01.06.1996 року. Передача майна здійснена за Актом приймання-передачі у власність ЗАТ, оскільки ні орган місцевого самоврядування, ні будь-який інший орган не ставив під сумнів право власності ВАТу на гуртожитки. Також Пунктом 1.1 Статуту ЗАТ «Житлово-побутове підприємство» Ужгородською міською вадою народних депутатів (розпорядження від 18.07.1996 №242) встановлено, що ЗАТ створене громадянами України, членами трудового колективу та акціонерами дочірнього «Житлово- побутового підприємства» ВАТ «Закарпатбуд». Товариство (ЗАТ) є правонаступником дочірнього Житлово-побутового підприємства» ВАТ «Закарпатбуд», зареєстрованого розпорядженням від 5.04.1996 №106. Товариство створене в результаті виділення дочірнього «Житлово-побутового підприємства» зі складу ВАТ «Закарпатбуд» на підставі протоколу №2 загальних зборів акціонерів ЗАТ «Закарпатбуд» від 24.05.1996 р. та протоколу №2 від 10.07.1996 загальних зборів учасників і AT «Житлово-побутове підприємство». Таким чином, ЗАТ "Житлово-побутове підприємство" набув право власності на об`єкти правомірно, і орган місцевого самоврядування також правомірно дозволив їх реєстрацію. 10 червня 2005 року Ужгородським міськрайонним судом у справі №2- 5074/05 за скаргою гр. [PERSON] до Ужгородської міської ради, ЗАТ «Житлово-побутове підприємство» про скасування та визнання рішень виконкому Ужгородської міської ради від 26.09.1994 №20 та від 26.02.1997 №29 «Про реєстрацію будинковолодінь», свідоцтва про право гласності, виданого на підставі зазначених рішень недійсними, винесено рішення, яким в вдоволенні скарги відмовлено. Дії Ужгородської міської ради щодо прийняття рішень від 26 вересня 1994 року за №20 від 26 лютого 1997 року за №29 та реєстрації права власності на будівлі в цілому за ЗАТ «Житлово-побутове підприємство», виданих на їх підставі свідоцтв про право власності - визнано правомірним. Рішення набрало законної сили. 06 липня 2007 року Ужгородським міськрайонним судом у справі №2а- 878/07 за адміністративним позовом громадян [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Ужгородської міської ради про визнання нечинним та скасування рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26 лютого 1997 року №29 «Про реєстрацію будинковолодінь». винесено ухвалу про закриття провадження у справі на тій підставі, що з цього приводу є рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2005 року за 32- 5074/05, яке набрало законної сили, згідно якого дії Ужгородської міської ради щодо прийняття рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 26 лютого 1997 року за №29 «Про реєстрацію будинковолодінь» визнані правомірними. Відповідач вказує на те, що жодних перешкод для укладення оскаржуваного договору у ПРАТ "ЖПП" не було. Договір був укладений правоздатними сторонами у спосіб і формі, передбачених законом стосовно належного продавцю майна. Сторона відповідача вказує на відсутність порушеного права позивача на приміщення 31-39 гуртожитку [ADDRESS] . Відповідачка звертає увагу на те, що позивач як на підставу виникнення прав на приміщення 31-39 гуртожитку за адресою [ADDRESS] зазначає рішення Ужгородської міської ради від 31.05.2016 року №229, при цьому приховавши ту обставину, що набув права лише на ту частину, яка перебуває у комунальній власності за виключенням уже приватизованих на той час приміщень. Зазначені правовідносини вирішувалися у судовому спорі у справі № 308/3822/14-ц за позовом [PERSON] ( яка є головою ОСН БК "Бородіна, 14") побутове підприємство», Ужгородської міської ради, третя особа регіональне відділення державного майна України в Закарпатській області, дочірнє підприємство «Житловий комплекс № 2 про скасування частково рішень виконавчого комітету міської ради та скасування свідоцтва про право власності на будівлю. Так ухвалою від 31.03.2016 року судом затверджено мирову угоду, відповідно до якої: позивач відмовляється від позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту рішення виконкому Ужгородської міської ради № 20 «Про продаж та дарування» в 26.09.1994 року в частині, що стосується реєстрації права власності на будівлі, гуртожитку в [ADDRESS] ; визнання незаконним та скасування п. 1 рішення виконкому Ужгородської міської ради № 29 «Про реєстрацію будинковолодінь» в 26.02.1997 року в частині надання дозволу на реєстрацію права власності на будівлі гуртожитку, що розташована в [ADDRESS] та скасування свідоцтва про право власності на будівлю від 25.11.1999, виданому на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради № 29 «Про реєстрацію будинковолодінь» від 26.02.1997року, які зареєстровано за ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» будівлю гуртожитку, що розташована в [ADDRESS] на праві колективної власності. Відповідач 1 (Прат "ЖПП") зобов`язується реалізувати рішення сесії Ужгородської міської ради від 16.09.2005 року № 683 «Про прийняття до комунальної власності гуртожитку на [ADDRESS] », а саме:передати будівлю гуртожитку по [ADDRESS] в комунальну власність міста Ужгорода; передати Ужгородській міській раді та виконавчому комітету Ужгородської міської ради інвентарну справу на об`єкт нерухомості по [ADDRESS] , оригінал свідоцтва на право власності на будівлю від 25.11.1999, виданого на підставі рішення виконкому ОСОБА 5 міської ради № 29 «Про реєстрацію будинковолодінь» від 26.02.1997 року; підписати акт приймання-передачі гуртожитку по [ADDRESS] для подальшого його затвердження на засіданні виконавчого комітету Ужгородсьої міської ради та реєстрації права комунальної власності на гуртожиток по [ADDRESS] за територіальною громадою міста; передати виконавчому комітету Ужгородської міської ради актом приймання - передачі картки форми А і Б Відповідачі 2, 3 зобов`язуються реалізувати рішення сесії Ужгородської міської ради 16.09.2005 року № 683 16.09.2005 року № 683 «Про прийняття до комунальної власності гуртожитку по [ADDRESS] », а саме: підписати акт приймання-передачі гуртожитку по [ADDRESS] відповідачем 1; затвердити акт приймання-передачі гуртожитку по [ADDRESS] на засіданні виконкому Ужгородської міської ради; здійснити реєстрацію права комунальної власності на будівлю гуртожитку по в [ADDRESS] за територіальною громадою міста в особі Ужгородської міської ради. Відповідачі 2, 3 відповідно до Закону України «Про реалізацію прав мешканців гуртожитку» зобов`язуються реалізувати право на житло мешканців гуртожитку шлях приватизації ними житлових приміщень гуртожитку. Відповідач 1 визнає розірваними всі зобов`язання по договорам на утримання будинку по в [ADDRESS] та оплати житлово-комунальних послуг з мешканцями гуртожитку. Відповідач 1 не має жодних претензій фінансового та господарського характер; питань, які виникли чи могли виникнути по договорам на утримання будинку по [ADDRESS] та оплати житлово-комунальних послуг та гарантує, що не буде здійснювати пред`явлення до виконання рішення судів по стягненню заборгованості не утримання будинку по [ADDRESS] та оплати житлово-комунальних послуг : мешканців гуртожитку. Мирова угода підписується одночасно з підписанням акту приймання-передачі будівлі гуртожитку по [ADDRESS] до комунальної власності міста. В якості акту прийому-передачі майна на виконання п.п.3,7 (як такий, що не суперечиме мировій угоді) був наданий акт прийому-передачі від 21.03.2016 року, яким констатовано загальну кількість приміщень - 114 шт. загальною площею 4008, 2 кв.м 3 них у приватній власності (викуплені) 46 шт, загальною площею 1700,5 кв.м .Кількість приміщень, які передаються у комунальну власність - 68 шт площею 2307, 7 кв.м. Таким чином у комунальну власність були передані приміщення гуртожитку за виключення тих, які перебували у приватній власності (викуплені), у тому числі приміщення 31-39, які були придбані відповідачем згідно оскаржуваного договору, і належать [PERSON] . Крім цього, мировою угодою визнано відсутність спору щодо рішення Виконкому Ужгородської міської ради № 29 «Про реєстрацію будинковолодінь» від 26.02.1997 року в части: надання дозволу на реєстрацію права власності на будівлю гуртожитку, що розташована в і [ADDRESS] та скасування свідоцтва про право власності на будівлю, а також передбачено, що попередні рішення виконкому про скасування частин цього рішення є нечинним як такі, що суперечать мировій угоді, оскільки згідно пункту 1 всі попередні рішення діють лише межах, які не суперечать мировій угоді. Зазначене на думку сторони відповідача свідчить, що жодні права на приміщення 31-39, які є об`єктом приватної власності позивачу не передавалися. Право власності є непорушним, а втручання позивача у право власності є неправомірним. Представники відповідачів ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» - Лизанець Ю.М., Шпуганич В.П. в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, що поданий в порядку ст. 178 ЦПК України. Зокрема звертають увагу на те, що зі змісту оскаржуваного договору на момент його укладення не вбачається, що предмет купівлі-продажу перебуває під забороною і щодо нерухомого майна як самостійного об`єкта речових прав можуть виникати права та обов`язки в інших осіб. Так відповідач вважає, що будівля гуртожитку по [ADDRESS] законно належала йому на праві власності з 1996 року на підставі відповідного свідоцтва. Також сторона відповідача просить врахувати, що аналогічні позовні вимоги вже розглядались в судовому порядку у справі № 2-5074/05. На думку сторони відповідача позивач безпідставно стверджує, що спірний об`єкт нерухомості передано йому Ужгородською міською радою (новим власником) в оперативне управління на підставі рішення Ужгородської міської ради № 229 від 31.05.2016 року в складі «цілісного майнового комплексу». Так сторона відповідача пояснює, що Акт приймання-передачі від 12.01.2016 року свідчить, що спірний об`єкт не міг бути переданий в оперативне управління позивача Ужгородською міською радою, оскільки не був переданий первісним власником до комунальної власності. Також вказує, що на вказане спірне майно Фонд державного майна не має жодних прав. Крім того сторона відповідача вважає помилковим посилання позивача на те, що будівля гуртожитку є цілісним майновим комплексом. Так нерухоме майно, яке було предметом купівлі-продажу є вбудованим і не входить в структуру будівлі, не є його допоміжним чи іншим приміщенням і тому не входить до приватизації чи безкоштовній передачі у власність. Також звертає увагу суду на пропуск позивачем строків звернення до суду. Так, спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено у 2004 році, а орган самоорганізації населення створено у 2013 році. В той час як будівля по [ADDRESS] передана Ужгородській міській раді в особі уповноваженого органу в травні 2016 року, а з позовом щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу звернувся у жовтні 2019 року, тобто поза спливом строків. Третя особа на боці позивача - представник Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи. Разом з тим в матеріалах справи містяться його заява про розгляд позову без їх участі за наявними матеріалами. Пояснень по суті позову до суду не подали. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши додані до справи письмові докази, суд встанови наступні фактичні обставини та правовідносини. Предметом даного позову є договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2959, укладеного між продавцем ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» та покупцем - [PERSON] , що посвідчений 25.05.2004 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамонович О.В., а саме: вбудованих приміщень позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] . Позивач вказує, що виходячи з технічної документації на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] , вбудовані приміщення позиції 31-39 є об`єктом соціально-культурного призначення, а саме приміщенням закладу громадського харчування (кафе) та віднесені до об`єктів приватизації групи «Ж» і тому сторона позивача вважає, що вказаний об`єкт вибув з власності територіальної громади м. Ужгорода з суттєвими порушеннями законодавства про приватизацію, які полягають в тому, що продавцем даного об`єкта нерухомості є неповноважна юридична особа, оскільки станом на день вчинення правочину ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» не було і не могло бути ні органом приватизації, ні структурним підрозділом регіонального відділення ФДМУ у Закарпатській області. Свою правову позицію сторона позивача обґрунтовує тим, що рішенням Ужгородської міської ради VII скликання від 31.05.2016 року № 299 будівлю за адресою: [ADDRESS] як цілісний майновий об`єкт залишено у статусі «гуртожиток», мешканцям будинку було надано дозвіл на приватизацію житлових та нежитлових приміщень у встановленому законом порядку, а цілісний майновий комплекс передано в оперативне управління органу самоорганізації населення - будинковому комітету «Бородіна 14». Так позивач стверджує, що вказані у позові нежитлові приміщення поз. 31-39 є частиною цілісного майнового комплексу і тому вказує, що у нього виникло право звернутися до суду з даним позовом в інтересах територіальної громади в особі Ужгородської міської ради, як власника майна. З цих підстав позивач ставить вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2959, укладеного між продавцем ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» та покупцем - [PERSON] , а саме: вбудованих приміщень позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] , скасувати реєстраційний запис 1041 в книзі 6 щодо реєстрації вбудованих нежитлових приміщень позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідачі по справі не визнали позовні вимоги, обґрунтовуючи їх наданими письмовими доказами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 520/10060/16-ц (провадження № 61-5085сво18) викладений правовий висновок, згідно з яким, визнаючи недійсним договір, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-806цс16). Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна № 2959, укладеного між продавцем ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» та покупцем - [PERSON] , що посвідчений 25.05.2004 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамонович О.В., а саме: вбудованих приміщень позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] позивач у цій справі ставить під сумнів та оспорює право ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» на продаж спірного об`єкту , що і стало підставою для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Верховний Суд наголошує, що відповідно до наведених правових висновків особа, яка не є стороною договору, має право на його оспорювання лише у разі, якщо такий договір стосується прав та/або інтересів цієї особи. З доданої до матеріалів справи копії оспорюваного договору купівлі-продажу ( а.с. 50) вбачається, що вбудовані приміщення позиції 31-39 в будівлі гуртожитку по [ADDRESS] належали продавцю ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» на підставі Свідоцтва про право власності на будівлю, виданого Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 26.02.1997 року за № 29, зареєстрованого в Ужгородському Державному міжрегіональному виробничому підприємстві технічної інвентаризації 25.11. 1999 року за № 1041. Згідно доданих до справи письмових доказів 26 лютого 1997 року Ужгородським міськвиконкомом прийнято рішення №29 пунктом 1.7 якого зареєстровано право власності на будівлі жилих будинків та гуртожитків за ЗАТ «Житлово-побутове підприємство» (після зміни найменування - ПрАТ «Житлово-побутове підприємство»). Саме рішення Ужгородського міськвиконкому від 26.02.1997 №29 слугувало підставою для видачі у 1999 році свідоцтв про право власності на зазначені будівлі закритому акціонерному товариству «Житлово-побутове підприємство». Сторона позивача піддає сумніву вказане вище рішення. Разом з тим відповідачами по справі надані копії судових рішень, що стосуються спірних правовідносин. Так, 10 червня 2005 року Ужгородським міськрайонним судом у справі №2-5074/05 за скаргою гр. [PERSON] до Ужгородської міської ради, ЗАТ «Житлово-побутове підприємство» про скасування та визнання рішень виконкому Ужгородської міської ради від 26.09.1994 №20 та від 26.02.1997 №29 «Про реєстрацію будинковолодінь», свідоцтва про право власності, виданого на підставі зазначених рішень недійсними, винесено рішення, яким в задоволенні скарги відмовлено. Дії Ужгородської міської ради щодо прийняття рішень від 26 вересня 1994 року за №20, від 26 лютого 1997 року за №29 та реєстрації права власності на будівлі в цілому за ЗАТ «Житлово-побутове підприємство», виданих на їх підставі свідоцтв про право власності - визнано правомірним. Рішення набрало законної сили. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з витягу реєстру юридичних осіб ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» ЄДРПОУ:01275466 є акціонерним товариством, тобто не є державним підприємством . З цих підстав суд вважає обґрунтованими доводи сторони відповідача, що оскільки ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» є самостійним суб`єктом господарювання, що наділене повним обсягом цивільної правоздатності і відповідно має право розпоряджатися належним йому майном, тому відповідно мало право на укладення спірного договору купівлі-продажу, яке безпосередньо стосувалось його майна. Позивач по справі в судовому засіданні пояснив, що рішенням Ужгородської міської ради VII скликання від 31.05.2016 року № 299 будівлю за адресою: [ADDRESS] як цілісний майновий об`єкт залишено у статусі «гуртожиток», мешканцям будинку було надано дозвіл на приватизацію житлових та нежитлових приміщень у встановленому законом порядку, а цілісний майновий комплекс передано в оперативне управління органу самоорганізації населення - будинковому комітету «Бородіна 14». Сторона позивача стверджує, що спірні нежитлові приміщення поз. 31-39 є частиною цілісного майнового комплексу і тому вважає, що у нього виникло право звернутися до суду з даним позовом в інтересах територіальної громади в особі Ужгородської міської ради як власника майна. Відповідачі по справі заперечують вказані обставини, зокрема звертають увагу на те, що нежитлові приміщення поз. 31-39 м. Ужгород, вул. Бородіна не є частиною цілісного майнового комплексу. Для перевірки цієї обставини судом було досліджено доданий до справи акт приймання-передачі гуртожитку у власність від 12.01.2016 року, згідно якого ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» передав гуртожиток - будівлю за адресою: м. Ужгород, вул. Бородіна Виконавчому комітету міської ради, в тому числі житлових приміщень - 56, нежитлових приміщень -12. Крім того суд звертає увагу на те, що в даному акті зазначено, що всього приміщень у гуртожитку -114, з яких 89- житлових приміщень та 25 нежитлових приміщень. Та окремо зазначено, що з цих приміщень у приватній власності, тобто викуплені - 46, в тому числі житлових приміщень -33 та нежитлових приміщень -13. Узагальнюючи вищевикладене суд констатує, що станом на дату прийняття рішення Ужгородської міської ради VII скликання від 31.05.2016 року № 299, яким будівлю за адресою: [ADDRESS] залишено у статусі «гуртожиток», а мешканцям будинку було надано дозвіл на приватизацію житлових та нежитлових приміщень у встановленому законом порядку, передано вказаний об`єкт нерухомості в оперативне управління органу самоорганізації населення - будинковому комітету «Бородіна 14», не всі приміщення, що розташовані за вказаною адресою належали ПрАТ «Житлово-побутове підприємство», натомість певні приміщення були відчужені та перебували у приватній власності інших осіб. Також за змісту акту приймання-передачі гуртожитку у власність від 12.01.2016 року, згідно якого ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» передав гуртожиток - будівлю за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що такий не містить жодних даних про передачу спірних нежитлових приміщень поз. 31-39 м. Ужгород, вул. Бородіна Виконавчому комітету міської ради. Суд також враховує, що оскаржуваний договір купівлі-продаж у справі, яка переглядається, укладений відповідачами 25 травня 2004 року, а рішення Ужгородської міської ради VII скликання № 299 щодо будівлі за адресою: [ADDRESS] - 31.05.2016 року. Крім того судом встановлено, що в рамках справи № 308/3822/14-ц за позовом [PERSON] ( яка є головою ОСН БК "Бородіна, 14") побутове підприємство», Ужгородської міської ради, третя особа регіональне відділення державного майна України в Закарпатській області, дочірнє підприємство «Житловий комплекс № 2 про скасування частково рішень виконавчого комітету міської ради та скасування свідоцтва про право власності на будівлю ухвалою від 31.03.2016 року судом затверджено мирову угоду, відповідно до якої: позивач відмовляється від позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту рішення виконкому Ужгородської міської ради № 20 «Про продаж та дарування» в 26.09.1994 року в частині, що стосується реєстрації права власності на будівлі, гуртожитку в [ADDRESS] ; визнання незаконним та скасування п. 1 рішення виконкому Ужгородської міської ради № 29 «Про реєстрацію будинковолодінь» в 26.02.1997 року в частині надання дозволу на реєстрацію права власності на будівлі гуртожитку, що розташована в [ADDRESS] та скасування свідоцтва про право власності на будівлю від 25.11.1999, виданому на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради № 29 «Про реєстрацію будинковолодінь» від 26.02.1997року, які зареєстровано за ПрАТ «Житлово-побутове підприємство» будівлю гуртожитку, що розташована в [ADDRESS] на праві колективної власності. У вказаному судовому рішенні також зазначено, що в якості акту прийому-передачі майна на виконання п.п.3,7 (як такий, що не суперечиме мировій угоді) був наданий акт прийому-передачі від 21.03.2016 року, яким констатовано загальну кількість приміщень - 114 шт. загальною площею 4008, 2 кв.м 3 них у приватній власності (викуплені) 46 шт, загальною площею 1700,5 кв.м . Таким чином вказаним судовим рішенням також підтверджується, що у комунальну власність були передані приміщення гуртожитку за виключення тих, які перебували у приватній власності (викуплені), у тому числі приміщення 31-39, які були придбані відповідачем згідно оскаржуваного договору, і належать [PERSON] . Крім цього, мировою угодою визнано відсутність спору щодо рішення Виконкому Ужгородської міської ради № 29 «Про реєстрацію будинковолодінь» від 26.02.1997 року в части: надання дозволу на реєстрацію права власності на будівлю гуртожитку, що розташована в і [ADDRESS] та скасування свідоцтва про право власності на будівлю, а також передбачено, що попередні рішення виконкому про скасування частин цього рішення є нечинним як такі, що суперечать мировій угоді, оскільки згідно пункту 1 всі попередні рішення діють лише межах, які не суперечать мировій угоді. Зважаючи на такі обставини, оскаржуючи договір купівлі-продажу від 25 травня 2004 року, позивач мав навести такі підстави його оскарження, які б свідчили про порушення прав та/або інтересів позивача у момент вчинення договору купівлі-продажу, оскільки підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Проте, позивачем не наведено обґрунтованих підстав, що в момент вчинення оскаржуваного договору порушено його права та/або інтереси як не сторони цього правочину. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Надавши оцінку всім доводам сторони позивача суд приходить до переконання, що таким не доведено порушення прав та інтересів Органу самоорганізації населення «Будинковий комітет «Бородіна 14» вчиненням відповідачами правочину 25.05.2004 року, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним та скасування реєстраційного запису щодо реєстрації спірного майна. З урахуванням наведеного, зважаючи на вимоги до ефективності захисту порушеного права, принципу неможливості захисту права, що не є порушеним, підставою для відмови у задоволенні позову є недоведеність факту порушення прав позивача в результаті укладення оспорюваного договору без необхідності встановлення відповідності оскаржуваного договору вимогам законодавства. За таких обставин, враховуючи, що Орган самоорганізації населення «Будинковий комітет «Бородіна 14» не довів порушення своїх прав та/або інтересів у момент вчинення відповідачами оскаржуваного договору купівлі-продажу, суд відмовляє у позовних вимогах в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed