Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ВАТ „СЕБ БАНК" про визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою суду від 02.06.2014 року до участі в справі в якості правонаступника відповідача ВАТ „СЕБ БАНК" залучено ПАТ „Фідобанк" У позовній заяві [PERSON] вказує, що 26.12.2007 року між нею та ВАТ „СЕБ БАНК" був укладений кредитний договір №931 на підставі якого вона отримала кредит на придбання нерухомості у сумі 70 124 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 6,6 відсотків річних зі строком повернення до 24.03.2027 року. Позивач вважає укладений кредитний договір таким, що не відповідає вимогам цивільного законодавства України та має бути визнаний судом недійсним. На підставі викладеного просить визнати недійсним кредитний договір №931 від 26.12.2007 року. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов підтримав, наполягаючи на обставинах та підставах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача ПАТ „Фідобанк" в судове засідання не з'явився, причину не явки суду не повідомив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Суду надав письмові заперечення проти позову, які залучені до матеріалів справи. У відповідності до ст.169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що між ВАТ „СЕБ БАНК", правонаступником якого є ПАТ „Фідобанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №931 на підставі якого вона отримала кредит на придбання нерухомості у сумі 70 124 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 6,6 відсотків річних зі строком повернення до 24.03.2027 року. Відповідно до пункту 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 вказаного ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 2 ст.524 ЦК України, передбачено, що сторони в договорі мають право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно ст. 1054 ЦК України , банк надає фінансові послуги у вигляді банківської операції, яка реалізується шляхом передачі грошових коштів позичальнику в строкове платне користування. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Отже, підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є суперечність саме змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови. Доводи позивача, щодо невиконання відповідачем п.2 ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів", а саме ненадання йому інформації про умови кредитування, суд вважає необґрунтованими. Так, відповідно до п.8.1 кредитного договору позичальник засвідчив та підтвердив, що: цей договір не містить будь-яких умов, які можуть розцінюватись як несправедливі та в повному обсязі ознайомлений із змістом Закону України „Про захист прав споживачів", всі положення якого позичальнику цілком зрозумілі; позичальник попередньо отримав від банку в письмовому вигляді інформацію про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту. Повідомлена інформація повністю відповідає умовам цього договору і є зрозумілою для позичальника. Позичальник не має жодних претензій до банку з приводу повноти, достовірності та відповідності умовам договору вказаною інформації; цим позичальник підтверджує, що йому повідомлено банком можливі валютні ризики, які буде нести позичальник у випадку отримання кредиту в іноземній валюті; цим позичальник підтверджує отримання від банку інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюті кредиту під час погашення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом. За викладених обставин, не можна вважати, що відповідач не надав ніякої інформації позивачу і таким чином ввів його в оману. В зв'язку з викладеним, суд вважає, що укладений кредитний договір відповідає вимога діючого на момент укладення договору законодавству, тому позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed