Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

[PERSON] 05 березня 2018 року звернувся до суду з позовом, уточненим до початку розгляду справи, до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини посилаючись, що рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 червня 2014 року розірвано шлюб між ним та відповідачем, визначено місце проживання доньки [PERSON], [INFO] з ним. Дитина мріє поїхати до Туреччини. Він неодноразово звертався до відповідача [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, щоб вона мала можливість відпочити від шкільних та додаткових навантажень, але отримував відмови з необгрунтованих підстав. Вважає, що відповідач позбавляє доньку можливості повноцінного відпочинку, фізичного, духовного і морального розвитку, в розширенні кругозору дитини, отриманні нових вражень, що позитивно вплине на її подальші досягнення в навчанні. Просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої [PERSON], [INFO] у його супроводі до Туреччини без супроводу та згоди матері дитини [PERSON] в період з 20 жовтня 2018 року по 01 листопада 2018 року включно з обов'язковим поверненням дитини на територію України. Представник позивача [PERSON] в підготовчому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, про підстави та обставини якого пояснила так, як це викладено в заяві. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позов визнала, згодна надати дозвіл на виїзд доньки до Туреччини. Третя особа Орган опіки та піклування Виконавчий комітет Кременчуцької міської ради в судове засідання свого представника не направили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується поштовою розпискою про отримання судової повістки. В відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України в зв'язку з визнанням позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Суд, заслухавши пояснення уповноваженого представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи і оцінюючи все в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За правилами ст. 3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї ( ч. ч. 7, 8 ст.7 СК України). Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER], виданим 15 червня 2009 року Ялинцівською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області. Дитина [PERSON] проживає з батьком позивачем [PERSON] відповідно до рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 17 червня 2014 року. З метою оздоровлення, повноцінного відпочинку дитини, для підвищення рівня її світогляду, покращення стану здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, отримання нових позитивних вражень позивач [PERSON] 11 січня 2018 року звернувся до відповідача з листом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у його супроводі з обов'язковим поверненням дитини на територію України, який залишений [PERSON] без вирішення. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідач [PERSON] згоди на виїзд доньки у супроводі батька за кордон не надала, чим порушила її законні права та інтереси та враховуючи, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за кордон України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків та те, що виїзд дитини [PERSON] за кордон відповідає її інтересам, суд позовні вимоги задовольняє. В звязку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352 грн. 40 коп.

Outcome: approved