Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 127 605, 27 дол. США (еквівалент - 2 999 999, 90 грн. ), з яких: 46 334, 07 дол. США - заборгованість по кредиту; 59 448, 94 дол. США - заборгованість по процентах; 7 700 дол. США - заборгованість по комісії; 14 122, 26 дол. США - пеня, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем вимог якого виникла зазначена заборгованість. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Зазначав, що банком не пропущено строки позовної давності, оскільки термін дії договору до 25.07.2017 р., розмір процентної ставки підвищено у зв'язку з зміною кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а раніше постановлене рішення суду про звернення стягнення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що банком безпідставно змінено розмір процентної ставки по кредитному договору з 11, 04 % на 13, 08 %, та не повідомлено про це відповідача. Крім того, судом вже приймалось рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок стягнення заборгованості з відповідача по вказаному кредитному договору. Зокрема, подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що останнє погашення заборгованості по кредиту відбулось 23.07.2009 р., отже строк позовної давності сплив 23.07.2012 р., а до суду позивач звернувся в 2016 р. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 26.07.2007 р. між сторонами було укладено кредитний договір №КІL0GA00000098, згідно в умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 57 300 дол. США, зі сплатою 11, 04 % річних з кінцевим поверненням кредиту 25.07.2017 р. У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 26.07.2007 р. між сторонами був укладений іпотечний договір, за умовами якого відповідач передала в іпотеку нерухоме майно - [ADDRESS]. Посилання представника відповідача на неправомірність підвищення процентної ставки по кредитному договору, суд оцінює критично з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, з 15.11.2008 р. відсоткова ставка за кредитним договором, укладеним між сторонами, збільшена та складає 13, 08%. Листом від 03.10.2008 р. позивачем попереджено відповідача про таке збільшення процентної ставки, що підтверджується реєстром №339. (а.с. 92-93) Відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Відповідно до п.28 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст.1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Як вбачається з матеріалів справи, процентна ставка збільшена банком до набрання чинності вказаного вище закону з дотриманням процедури повідомлення відповідача про таке збільшення, що свідчить про те, що банк, підвищуючи проценту ставку, діяв в межах чинного на той момент законодавства. Щодо заяви представника відповідача щодо пропущення банком строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-31цс15, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. У відповідності до розрахунку заборгованості, наявного в матеріалах справи (а.с. 4-7), остання сплата по кредиту здійснена відповідачем 17.11.2010 р. Виходячи з зазначеного, строк позовної давності мав сплинути 18.11.2013 р. В травні 2011 р. позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості по спірному кредитному договору, та 15.04.2013 р. по справі винесено рішення Деснянським районним судом м. Києва. У відповідності до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яке має позивач. Однак, в травні 2011 р. позивач звернувся до суду з позовом, предметом якого була не частина вимоги, право на яке мав позивач, а вимога щодо всієї заборгованості відповідача за кредитним договором, укладеним між сторонами, отже строки позовної давності не перериваються подачею вказаного вище позову та спливають 18.11.2013 р. Зокрема, вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості у звязку з невиконанням рішення суду позивачем не заявлено. Останній ставить вимоги щодо стягнення заборгованості по кредитному договору, враховуючи тіло кредиту, проценти, комісію та пеню, строк позовної давності щодо якої сплив. Однак, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки такий строк підлягає застосуванню лише у випадку, якщо судом встановлено, що право позивача порушено, але ним пропущено встановлені законом строки на звернення з вимогою про захист цього порушеного права. Якщо ж судом встановлено, що права чи інтереси позивача не порушено, строк позовної давності застосуванню не підлягає. Зокрема, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2013 р. в рахунок стягнення заборгованості у [PERSON] перед ПАТ КБ «Приват Банк» за кредитним договором від 26.07.2007 р. в розмірі - 71868, 62 дол. США, що за курсом НБУ складає - 572 074, 19 грн., а також заборгованість її перед ПАТ КБ «Приват Банк» за кредитним договором від 29.03.2007 р. в сумі 50795,03 дол. США, що за курсом НБУ складало 405852, 29 грн., а всього 122663, 65 дол. США, або - 977926, 48 грн. звернуто стягнення на [ADDRESS], як предмета договору іпотеки від 29.03.2007 р. та 26.07.2007 р. з укладанням договору купівлі - продажу квартири в установленому законом порядку. Виселено [PERSON] з усіма проживаючими з нею особами з [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2013 р., рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2013 р. в частині задоволення позову ПАТ КБ «Приват Банк» про виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в його задоволенні. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.04. 2013 р. в частині задоволення позову ПАТ КБ «Приват Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки змінено, викладено абзац 1 резолютивної частини в іншій редакції, зокрема в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KIL0GA00000088 від 29.03. 2007 р., укладеним між ЗАТ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та [PERSON], в розмірі 405 852, 29 грн.; кредитним договором № KIL0GA00000098 від 26.07.2007 р., укладеним між ЗАТ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та [PERSON], в розмірі 558 875, 85 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за відповідними договорами іпотеки, укладеними між ЗАТ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та [PERSON] - [ADDRESS]. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку", визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Тобто, вказаними рішеннями, звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості відповідача, зокрема, й за договором № KIL0GA00000098 від 26.07.2007 р., який є предметом справи, що розглядається, в розмірі 558 875, 85 грн., з яких 45 863,65 дол. США - заборгованість по кредиту; 13 220,69 дол. США - заборгованість по відсотках; 2 100 дол. США - заборгованість по комісії; 5 569 дол. США - пеня; 31,40 дол. США - штраф (фіксована частина); 3 337,67 дол. США - штраф (процентна складова). Відповідно до ч. 2 п. 9 Постанови №5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» задоволення позову кредитора щодо звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Зокрема, зазначена норма чітко визначає можливість стягнення заборгованості за кредитним договором саме з поручителя, якщо не виконано рішення суду про звернення стягнення за вказаним кредитним договором. Як, вбачається з матеріалів справи, відповідач є одночасно і позичальником і іпотекодавцем, а тому одночасне звернення стягнення (рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2013 та рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2013 р.) та стягнення заборгованості в даному випадку призведе до подвійного стягнення з відповідача заборгованості за одним і тим самим кредитним договором. Щодо посилань представника позивача на п. 17 Постанову №5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд зазначає наступне. У відповідності до зазначеної норми, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Тобто, в разі невиконання рішення суду, банк має право на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не на повторне отримання вже стягнутих сум. В даному випаку позивачу необхіно надати докази невиконання рішення суду та заявити вимоги щодо стягнення сум , у відповідності до ст. 625 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, а саме позовної заяви та письмових пояснень, позивач просить стягнути з відповідача лише заборгованість по кредиту, процентах, комісії та пені, з посиланнями на прострочення виконання зобов'язання та не просить стягнути з відповідача заборгованість з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання. Зокрема, стороною позивача на підтвердження невиконання боржником рішення суду прозвернення стягнення надано постанову старшого державного виконавця ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києва від 25.06.2015 р. про повернення виконавчого листа №754/103300/14-ц, виданого 24.12.2014 р. стягувачу на підставі п.2 ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, як вбачається з вказаної постанови, вона винесена на підставі виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» судового збору в розмірі 243, 60 грн., виданого по рішенню Деснянського районного суду м. Києва від 04.12.2014 р., яким виселено відповідача з [ADDRESS]. Тобто, стороною позивача не надано суду доказів не виконання відповідачем рішень судів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, не надано доказів доказів реалізації предмета іпотеки, або перешкоджання відповідача в здійсненні реалізації предмета іпотеки, розміру суми, отриманої банком від продажу квартири та інші необхідні для вирішення справи докази, що суперечить вимогам ст. 60 ЦПК України. У звязку з зазначеним, можливість встановити законність нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором, процентів, пені та комісії за період, який розпочався після винесення судами рішень про звернення стягнення є неможливим, оскільки в розрахуках заборгованості відсутні відомості щодо зарахування сум, отриманих позивачем від реалізації іпотечного майна, на яке вже звернено стягнення, а доказів невиконання рішень судів про звернення стягнення суду не надано. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed