Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Коляда Юрій Анатолійович, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним договору дарування та поділ спільного майна подружжя, пізніше уточнена. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що з жовтня 2006 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю без укладення шлюбу за адресою: [ADDRESS] , в квартирі, яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2004 року. Разом з ними проживала її дочка від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . [INFO] у них народився син [PERSON] . Вони постійно спільно проживали за вищезазначеною адресою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне домашнє господарство та мали єдиний сімейний бюджет, піклувалися один про одного, виховували дітей, придбавали речі. В акті від 09.01.2015 року засвідчений факт їх з відповідачем та дітьми проживання у вищезазначеній квартирі в період з жовтня 2006 року по травень 2012 року. 27 грудня 2011 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополь Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області та продовжували проживати за адресою: [ADDRESS] . Після реєстрації шлюбу вона змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . 06 червня 2012 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області їх шлюб було розірвано. 19 листопада 2013 року вони з відповідачем повторно зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополь реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 609, який було розірвано 27 листопада 2014 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. За період проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу та перебування у шлюбі, з листопада 2006 року до 06 червня 2012 року та з 19 листопада 2013 року до 27 листопада 2014 року за спільні кошти ними було придбане наступне майно: - на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2008 року, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 3655, - двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,9 кв.м.; - на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., рестр. № 456, нежитлова будівля «Б» за адресою: [ADDRESS] ; - на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В., трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 73.5 кв.м; - на підставі договору купівлі-продажу на товарній біржі від 23.03.2010 року № 100558 - автомобіль ВАЗ 21083, світло-синього кольору, державний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Усе вищезазначене рухоме та нерухоме майно, придбане ними за період сумісного життя та зареєстрованого шлюбу за їх спільною згодою було зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] . З моменту придбання квартири [ADDRESS] та проведення в ній ремонту вони всією сім`єю мешкали в ній. Після розірвання повторного шлюбу вона мешкає у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] залишився мешкати в квартирі [ADDRESS] . Досягти згоди щодо поділу вищезазначеного майна вони не можуть, оскільки [PERSON] вважає його своєю особистою власністю, а вона вважає його - спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, 08 грудня 2011 року [PERSON] без її згоди подарував квартиру № [ADDRESS] своїй матері [PERSON] на підставі договору дарування від 08.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Колядою Ю.А., реєстр. № 1619. 23 березня 2016 року [PERSON] без її згоди продав автомобіль ВАЗ 21083, світло-синього кольору, державний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, своєму батькові [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2016 року № 632/01/1245/2016. Згідно ч.2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні ст.74 СК України, слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Оскільки у період з листопада 2006 року до реєстрації шлюбу 27 грудня 2011 року вони з відповідачем не перебували у будь-якому іншому шлюбі, проживали однією сім`єю, між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, вели сумісне господарство, придбавали речі, житло, а потім зареєстрували шлюб; ніяких договорів щодо майна, набутого за час спільного проживання без шлюбу, вони не укладали, вважає, що вищевказане майно, набуте ними за сумісні кошти за цей період, належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, незважаючи на те, що було зареєстровано на ім`я відповідача. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, згідно з положеннями статей 60, 74 СК України, правовий статус майна як спільної сумісної власності подружжя визначається не придбанням майна за спільні кошти, а наявністю укладеного, відповідно до закону, між жінкою та чоловіком шлюбу або ж проживання однією сім`єю. До того ж, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.3 ст.368, ч.2 ст.372 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які, згідно із законом, не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Добровільно вони не домовлялися з відповідачем про частки у майні або про його поділ за взаємною згодою, а також між ними не укладався шлюбний договір, отже, виходячи із принципу рівності часток, кожен з них має право на 1/2 частину як майна набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, так і майна, набутого в шлюбі. Крім того, за положеннями ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Оскільки відповідач без її згоди розпорядився квартирою [ADDRESS] , яка була придбана в період спільного проживання, подарувавши її своїй матері [PERSON] , чим порушив її права на сумісне майно, вважає, що договір дарування зазначеної квартири має бути визнаний недійсним. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Виходячи із наведених норм закону, зазначена квартира входить в обсяг спільного майна, набутого ними із відповідачем за час спільного проживання, і також підлягає поділу. Відповідно до п.п.22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 ЖК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки автомобіль ВАЗ 21083, світло-синього кольору, державний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, проданий [PERSON] без її згоди, ринкова вартість якого, згідно Звіту про оцінку транспортного засобу № 764-01 від 10.01.2018 року, складеному оцінювачем [PERSON] , складає 640, 00 грн., і автомобіль є неподільною річчю, то розмір компенсації частини вартості відчуженого автомобіля, що підлягає стягненню з [PERSON] на її користь, становить 49 640, 00 грн. (2 = 24 720,00 грн.). За таких обставин звернулась до суду і просить встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] і [PERSON] з жовтня 2006 року по 27 грудня 2011 року без реєстрції шлюбу. Крім того, визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45.9 кв.м.; нежитлову будівлю «Б», розташовану за адресою: [ADDRESS] ; трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 73.5 кв.м.; автомобіль ВАЗ 21083, світло-синього кольору, державний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Крім тогго, просить визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Колядою Ю.А., реєстр. № 1619. А також поділити спільне майно [PERSON] і [PERSON] , визнавши за кожним право власності на 1/2 частину нерухомого майна: двокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 45.9 кв.м; нежитлової будівлі «В» за адресою: [ADDRESS] ; трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 73.5 кв.м. Крім того, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частки відчуженого автомобіля ВАЗ 21083, світло-синього кольору, державний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] в сумі 24 720, 00 грн. і витребувати зазначене майно із незаконного володіння [PERSON] . А також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір. Відповідач [PERSON] на адресу Нікопольського міськрайонного суду надав відзив на уточнену позовну заяву, в якому посилається на ту обставину, що із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: 1) спільна сумісна власність подружжя та 2) особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна (Рішення Верховного суду України від 26.03.2008 року у справі № 6-25432св07, від 20.08.2008 року у справі № 6-5349св08 та від 02.10.2013 року у справі № 6-79 цс 13). Досліджуючи судову практику щодо зміни правового режиму майна подружжя у випадку його поділу необхідно звернути увагу на Постанову Верховного суду України від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15. Знаковою цю постанову робить те, що суд назвав критерії, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна, зокрема це: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Застосовуючи норму права щодо належності майна до спільної сумісної власності подружжя (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (Постанова Верховного суду України від 01.07.2015 року, справа № 6-612цс15 та від 16.12.2015 року справа № 6-2641 цс 15). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16. Відповідно до встановлення факту проживання однією сім`ю у період з листопада 2006 року по 06 червня 2012 року звертає увагу на наступне. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради, у період з 01.01.2006 року по 01.01.2011 року [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , отримувала субсидію та надавала довідки про склад сім"ї, у яких [PERSON] зазначений не був. Згідно до паспорту громадянина України, [PERSON] у період з 08.08.2006 року по фактично день реєстрації шлюбу - 15.09.2011 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також звертає увагу на його листи до КП ЖК № 6 про неналежне виконання договору на утримання будинку [ADDRESS] , де він проживав. Належний на даний час його батькові [PERSON] автомобіль, марки ВАЗ 2108, д.н. [NUMBER] , 1999 року випуску, не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності, оскільки автомобіль було придбано ним на гроші, взяті 16.07.2010 року в борг у його батька у розмірі 20 000 грн. на придбання вказаного автомобіля з розрахунку, що в подальшому він розрахується з ним. Борг він повинен був сплатити до 01.12.2014 року. Але розрахуватись йому не вдалося, оскільки 26.11.2013 року він придбав трикімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] і такої можливості вже не мав. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду від 07.04.2015 року, на підставі позовної заяви його батька від 17.12.2014 року (тобто, яку було подано до подачі позовної заяви [PERSON] ), було задоволено позовні вимоги та стягнуто на користь батька загальну суму боргу у розмірі 30 000 грн. Вартість вказаного автомобіля насправді складала на час придбання 20 000 грн. і не може складати 49 440 грн. на даний час, як визначає позивачка (вартість авто значно завищена позивачкою). Взагалі машина придбавалась для допомоги його матері, яка є підприємцем та має магазин, розташований за адресою: [ADDRESS] для перевезення на автомобілі товару, оскільки мати не є водієм, а батьки взагалі живуть окремо, про що відомо позивачці. Оскільки він зміг повернути лише частину боргу станом на 01.12.2014 року, то йому прийшлося повернути батькові машину в розрахунок боргу. Таким чином, вказаний автомобіль, марки ВАЗ 2108, д.н. [NUMBER] , було придбано не за сумісні, як пише відповідачка, кошти, а за кошти, які він взяв у борг для потреб матері, тому спільною сумісною власністю бути визнаний автомобіль не може. Відповідно до наданої позивачкою довідки, про реєстрацію автомобілю, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а не за адресою позивачки. 15.08.2008 року, дійсно, на його ім`я було придбано двохкімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за наступних обставин. Його батьки розлучені і його мама [PERSON] шукала собі житло. В 2008 року вона накопила певну суму та навесні 2008 року почала його шукати. Приблизно напочатку літа 2008 вона через свого знайомого [PERSON] дізналась, що його знайомі продають двокімнатну квартиру в районі площі Незалежності. Квартира була на двох власників. Оскільки квартира її влаштовувала, то вона дала завдаток. На той час він підшукував собі квартиру для переобладнання її під офісне приміщення і знайшов таке у тому ж районі. Але господарі хотіли на обмін за їх однокімнатну квартиру двокімнатну. Він вмовив маму поступитись йому її двокімнатною квартирою, за яку вона внесла завдаток. 15.08.2008 року - у день купівлі-продажу квартири - мама зняла з особистого рахунку, який був відкритий на її ім`я, свої гроші (довідку з ПАТ «Укрсоцбанк» додає) у сумі 100 000 грн., яка перевищувала вартість квартири та віддала йому з умовою, що він продасть належну йому однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , в якій він був зареєстрований. Про це додатково він склав боргову розписку, про наявність якої знає позивачка. Позивачка взагалі не була присутня при купівлі-продажі і навіть не уявляє, як купувалась ця квартира (копію розписки додає). В подальшому він не зміг домовитися з власниками однокімнатної квартири про обмін, оскільки вони хотіли ще значну доплату, що не входило до їх домовленості, тому він не був проти, аби його мама, яка на той час не мала власного житла, взагалі переїхала туди, зробила ремонт та жила у квартирі, на яку вона дала свої гроші. Починаючи з придбання квартири у 2008 році і до січня 2015 року питання про належність квартири у позивачки не виникало. В рішенні Нікопольського міськрайонного суду від 06.06.2012 року про розірвання шлюбу у своїй позовній заяві [PERSON] вказала, що спору відносно поділу майна з ним не має (копію рішення додає). Оскільки квартира була придбана виключно на гроші його матері, свого житла в неї не було, починаючи з самого придбання квартири вона в ній мешкала, зробила там за свої власні кошти ремонт, то 08 грудня 2011 року він переоформив вказану квартиру на неї через договір дарування. Таким чином, вказана квартира була придбана не за сімейні кошти і не для потреб сім`ї. Позивачка не була стороною позики, з 2008 року по теперішній час не відносилась до квартири як її власниця. В квартирі її речей ніколи не було. Квартирою вона не користувалась. Після першого розлучення, яке відбулося 06.06. 2012 року, у нього виникла необхідність у пошуках власного житла. Належну йому квартиру, в якій він раніше мешкав, було продано. До того ж позивачка віддала йому їх спільного сина [PERSON] , [INFO] , та зникла у пошуках пригод. Через це його мати виїхала з належної їй квартири до його бабусі, а він з сином переїхав до неї. Півтори роки вони жили удвох з сином, він займався пошуком грошей та квартири. Напочатку літа 2013 року в нього з`явилися гроші і він знайшов квартиру, яка реалізовувалась через банк «Райфайзен Банк Аваль» та яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Боржником перед банком був [PERSON] і він був не проти, аби вказану квартиру викупив саме він, про що у приміщенні банку вони написали відповідні заяви (копії заяв додає). Вартість квартири складала 130 200 грн. Тобто на час окремого проживання в нього була накопичена вказана сума. Але потім купівля - продаж не склалася і він знову почав далі шукати житло. Напочатку осені 2013 року він знайшов трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Оціночна вартість квартири, згідно висновку від 30.10.2013 року, - 99 973 грн. (копію висновку про оціночну вартість квартири додає). 04.11.2013 року ним було надано у якості завдатку за вказану квартиру власнику [PERSON] суму у розмірі 110 000 грн. Фактично це була повна вартість квартири, включаючи гроші у розмірі 10 000 грн. на витрати з переоформлення квартири, сплачену продавцем оцінку тощо. Зранку цього дня сума у розмірі 117 389,80 грн. була знята ним з особистого рахунку ПАТ КБ «Правекс-Банк», що підтверджується випискою з банку від 04.11.2013 року, копію якої додає. Просить суд звернути увагу, що другий шлюб з позивачкою вони оформили лише через 15 днів після сплати вартості квартири - 19.11.2013 року, тобто вже після того, як він повністю розрахувався належними йому коштами. Відповідно до п.2.1 Договору купівлі-продажу вказаної квартири, копію якого додає, гроші у розмірі 99 973 грн. одержані продавцем до підписання договору купівлі - продажу, що відповідає дійсності. Відповідно до п.3.1 вказаного договору купівлі - продажу, право власності на квартиру, що є предметом спору, виникає у покупця з моменту державної реєстрації. Таким чином, вказана квартира була придбана ним до шлюбу, за його власні кошти, що підтверджується випискою з банку, тому, відповідно до ст.57 СК України, є його особистою приватною власністю і не може бути поділена з позивачкою. 06.07.2010 року ним було придбано приміщення колишнього тиру - нежитлова будівля «А», яка розташована за адресою: [ADDRESS] за наступних обставин. Вказане приміщення придбавалось для здійснення підприємницької діяльності його матір`ю [PERSON] за її власні кошти. Так, грошові перекази на рахунок продавця - Міськвиконкому здійснювалась у 3 етапи: 04.07.2010 року, 06.07.2010 року та 15.07.2010 року, що підтверджується наданими ним копіями відповідних доручень та доданими квитанціями. Ці гроші знімались у ці дні його матір ю з її особистого рахунку та передавались йому для здійснення проплати (копії додає). Така ситуація виникла з-за того, що в нього було як у орендатора переважне право на викуп. З цієї причини мама не могла викупити приміщення, а в нього не було грошей на його придбання. Про отримання від мами грошей він склав боргову розписку, копію якої додає. Планувалось, що приміщення буде використовуватись під складські приміщення для здійснення підприємницької діяльності мами. Таким чином, твердження позивачки про те, що гроші на придбання приміщення колишнього тиру - нежитлової будівлі «А» було придбано за спільні гроші, не відповідає дійсності. На підставі наведеного просить суд у позовних вимогах [PERSON] до нього та його мами [PERSON] - відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої уточнені позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Додатково суду пояснила, що в жовтні 2006 року вона завагітніла від [PERSON] і вони стали разом проживати в її квартирі. В кінці грудня 2011 року вони зареєстрували шлюб. В травні 2012 року шлюбні відносини з відповідачем було припинено, а в червні 2012 року - шлюб було розірвано. Вона зі своїми дітьми залишилась проживати в своїй квартирі, а [PERSON] - пішов. А через місяць вони помирились і з літа 2013 року знову стали проживати разом. 19.11.2013 року знову зареєстрували шлюб. Коли побрались вдруге, через тиждень купили квартиру. На той час вона працювала неофіційно. Свої гроші нікуди не вкладала. А на свою квартиру оформляла субсидію, тому [PERSON] в довідках на субсидію не зазначала, фактично факт сумісного проживання від держави приховала. У відповідача [PERSON] теж була своя квартира. Квартира, яка була куплена по [ADDRESS] , купувалась для здачі в найм туркам з компанії «Проктер енд гембл». Після продажу своєї однокімнатної квартири по пр . [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрував своє місце проживання в квартирі по [ADDRESS] . Зареєструвати своє місце проживання в її квартирі вона чоловіку не пропонувала. Квартира по [ADDRESS] купувалась за їх спільні гроші. Свої гроші вона теж віддавала [PERSON] як главі сім`ї. Коли подавала позов до суду про розлучення, зазначила, що спору про поділ майна не існує. Що ще там зазначала, не пам`ятає. Коли [PERSON] брав в борг гроші в своєї мами, її там не було, про це нічого не знає. Про те, що спірна квартира вже переписана на маму, теж нічого не знала, поки не подала позов до суду. Представник позивача [PERSON] .А позовні вимоги своєї довірительки підтримала та додатково суду пояснила, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю з жовтня 2006 року по 27.12.2011 року. Тому майно, придбане за період сумісного проживання, є спільним. В зв`язку з чим вони вимагають рівного поділу всього майна по Ѕ частині, аза автомобіль - компесанцію, рівну Ѕ частині автомобіля. На запитання предстваника відповідача пояснює, що її довірителька з вересня 2005 року по час декретної відпустки працювала в РДА. Після декрету в червні 2010 року до листопада 2012 року також працювала в РДА. Її заробіток складав близько 3 000 грн. На її утриманні ще знаходилась донька від першого шлюбу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в позові в повному обсязі. Додатково суду пояснив, що докладно свої заперечення виклав у своєму відзиві на позов. Однак, наголошує, що до шлюбу з позивачкою однією сім`єю не проживав. Він і після реєстрації шлюбу з позивачкою практично не жив. Його батьки розлучились в 1990 році. З ними обома в нього добрі відносини. Тому, коли в нього не вистачало грошей на автомобіль, він попросив в борг гроші в батька. Повинен був, за домовленністю з батьком, віддати йому гроші в 2014 році. Автомобіль він купив, не перебуваючи у шлюбі і позивачка до автомобіля не має жодного відношення. Планував віддати батькові гроші за автомобіль до визначеного часу, але обставини так склались, що він купив кавртиру і не зміг назбирати суму боргу, щоб розрахуватись з батьком. Тому віддав батькові автомобіль. Стосовно квартири пояснює наступне. Напочатку літа 2008 року його мам а шукала собі квартиру для проживання. Він на той час шукав квартиру під офіс . На [ADDRESS] через деякий час знайшов квартиру на першому поверсі, яка його влаштовувала. Однак, жильці квартири хотіли обміняти свою квартиру на двокімнатну і він вмовив маму віддати квартиру, яку вона знайшла для себе, йому для обміну, пообіцявши купити їй іншу взамін. Мати зняла гроші в сумі 100 000 грн. і віддала продавцям гроші за двокімнатну квартиру, але оформлено цю квартиру було на нього, щоб він мав змогу обміняти двокімнатну квартиру на однокімнатну для офісу. Коли все було готове для обміну, власники однокімнатної квартири запросили ще доплату. Тому вони вимушені були відмовитись від обміну. В свою двокімнатну квартиру, оформлену на нього, мати переїхала сама, зробивши там ремонт, і стала хазяйнувати. Тому всі книжки за комунальні послуги й оформлені на маму. Коли вона з позивачкою розлучились вперше, вона віддала йому малолітнього сина і стала влаштовувати своє особисте життя без них. Він вимушений був забрати сина, свої речі і переїхати від позивачки в квартиру мами. Мама, щоб їм із сином не заважати, тимчасово переїхала жити до своєї мами - його бабусі. Оскільки в 2011 році він продав свою особисту квартиру, в нього були гроші. Ще частину грошей йому добавила мама і він купив квартируу [PERSON] , щоб з`їхати від мами. Виписку про акумуляцію грошей на його особистому рахунку він надав суду. Тому позивачка по справі не має жодного відношення до квартири, яка належала і належить його матері. Крім того, стосовно маминої квартири по [ADDRESS] , просить застосувати строки позовної давності. Стосовно нежитлового приміщення по [ADDRESS] , може пояснити наступне. Дане приміщення він оформив на себе, бо його мати не хотіла йти до міськвиконкому та втягуватись в бумажну волокиту. Коли мама надумала купити це приміщення, орендарем був він. Тому, маючи переважне право на купівлю, він й оформив приміщення на себе. До цих правовідносин він також просить зазстосувати строки позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги до свого довірителя не визнала. І додатково суду пояснила, що, крім свідоцтва про реєстрацію шлюбу, жодних доказів купівлі майна за спільні кошти немає. Позивач збирав гроші окремо. За тиждень шлюбу ніяких грошей для купівлі квартири зібрано бути не могло. В квартиру, яка була куплена для матері її довірителя, позивачка ніколи не вселялась, ні за що не платила. Сторони по справі були зареєстровані за різними адресами. Те, що люди зустрічаються, ще не свідчить про наявність спільного бюджету та створення родини. Тому вважає, що в позові необхідно відмовити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги до своєї довірительки [PERSON] не визнав і суду пояснив, що його довірителька - підприємець. Стосовно купівлі та обміну квартир, він повністю підтримує свідчення відповідача [PERSON] . Крім того, купівля та дарування квартири відбулись до реєстрації шлюбу з позивачкою. І вона не має жодного відношення до цього. Всі рахунку оплачувала його довірителька. Вона ж робила й ремонт в своїй квартирі та оплачувала комунальні рахунки. Позивачка ніколи не проживала в спірній квартирі і не має жодного відношення до неї. Спірна квартира - це особиста власність його довірительки. До того, коли позивачка та [PERSON] вперше розлучались, позивачка в позовній заяві зазначала, що жодних претензій майнового характеру вона не має. А потім вирішила поживитись. У позивачки немає жодних доказів вкладення особистих коштів в купівлю спірної квартири. Також, як цих доказів немає і у відповідача [PERSON] . Натомість вони надали до суду докази зняття його довірителькою коштів з банківського рахунку, які були витрачені на купівлю спірної квартири. Однак, квартира була оформлена на сина, щоб в подальшому уникнути зайвих витрат на переоформлення квартири. В справі є розписки про взяття в борг грошей. Відповідач [PERSON] до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти позову заперечував. Суд, вислухавши пояснення позивача [PERSON] , її представника [PERSON] , відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено ч.1 ст.61 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто, коли джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно з нормами ст.60, 63 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини самостійного заробітку, майно набуте під час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, у дружини та чоловіка рівні права на володіння та розпоряджання ним, якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться у Пленумі Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У відповідності із нормами ст.69, 70 СК України та ст.372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю (договором) між співвласниками, законом або рішенням суду. В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399 цс17 звертається увага на підстави отримання статусу майна як спільної сумісної власності. Зокрема вказується, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Як встановлено в судовому засіданні, 27.12.2011 року сторони по справі зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.6). Після реєстрації шлюбу позивачка по справі змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . 06.06.2012 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.7). 19.11.2013 року сторони по справі повторно зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 609 (а.с.8), який було розірвано 27.11.2014 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області. В рішенні суду про розірвання шлюбу від 06.06.2012 року судом було вказано, що позивачка [PERSON] в позовній заяві зазначила, що суперечок про розподіл сумісної власності нема (а.с.7). Крім того, відомостей про те, що до реєстрації шлюбу сторони проживали декілька років однією сім`єю, позивачкою в позові також зазначено не було. Більш того, відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Нікопольської міської ради, у період з 01.01.2006 року по 01.01.2011 року позивачка по справі [PERSON] мешкала за адресою: [ADDRESS] та отримувала субсидію, надавши довідки про склад сім`ї, у яких відповідач [PERSON] зазначений не був (а.с.136). Згідно з відомостями в паспорті громадянина України, [PERSON] у період з 08.08.2006 року по день реєстрації шлюбу (15.09.2011 року) був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.135). В матеріалах справи також містяться лист відповідача по справі до КП ЖК № 6 про неналежне виконання договору на утримання будинку [ADDRESS] , де він проживав (а.с.139), та відповіді на звернення відповідача по справі (а.с.137-138), які свідчать про факт проживання відповідача за адресою реєстрації та відстоювання своїх прав як отримувача послуг за адресою свого проживання. В судовому засіданні за клопотанням позивачки була допитана свідок [PERSON] , яка суду пояснила, що вона - сусідка позивачки по справі [PERSON] . [PERSON] проживає в квартирі під нею. В 2006 році її донька сказала їй, що до [PERSON] ходить [PERSON] , з яким вони разом вчились в медучилищі. З осені 2006 року вона вирішила, що [PERSON] живе з [PERSON] , так їй здалось. [PERSON] сказала, що в неї тепер є батько. Коли в [PERSON] та [PERSON] , вони жили в квартирі під нею, а потім переїхали. Вона їх постійно бачила. А особливо тоді, коли [PERSON] купив машину, бо вона то в неї під вікнами стояла, то у дворі. Чи був у сторін по справі спільний бюджет, нічого сказати не може. Але, на її думку, в них була сім`я і їй їх сім`я завжди подобалась. [PERSON] завжди був з [PERSON] . Коли [PERSON] була десь у 8-му чи 9-му класі, [PERSON] приходила до неї і підписувала Акт про проживання. Вона це запам`ятала, бо в неї онучка народилась за півроку до народження [PERSON] . У квартирі [PERSON] та [PERSON] вона була нечасто. Десь, раз на тиждень. [PERSON] бачила не кожне відвідування. Взуття та одягу не бачила, бо в них все закрито в шафі. [PERSON] до нароження [PERSON] бачила дуже часто. А потім - рідше. Скільки разів [PERSON] з [PERSON] розривали шлюб, не знає. Коли купили машину, теж не знає. Тобто, з абсолютною впевненістю факт проживання сторін по справі однією сім`єю з жовтня 2006 року по 27.12.2011 року свідок [PERSON] підтвердити не змогла. В своїх показаннях посилалась на те, що їй так здалось. За таких обставин суд вважає показання свідка [PERSON] стосовно предмета доказування непереконливими і не може прийняти їх до уваги, оскільки вони не містять доказової інформації щодо предмета доказування. Крім того, суд вважає неналежним та недопустимим доказом Акт про проживання в квартирі від 28.12.2014 року, оскільки він не містить підпису та печатки посадової особи, яка його завірила (а.с.10). Інших доказів проживання однією сім`єю сторін по справі в період з жовтня 2006 року по 27.12.2011 року позивачкою до суду не надано. Народження спільної дитини, на думку суду, також не є доказом сумісного проживання однією сім`єю та наявності спільного бюджету у сторін по справі. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині проживання з відповідачем по справі [PERSON] однією сім`єю з жовтня 2006 року по 27.12.2011 року - непереконливими та такими, що не підлягають задоволенню. З зазначених вище підстав суд не може визнати спільною сумісною власністю і майно, придбане в даний період, а саме: - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,9 кв.м., придбану на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.2008 року, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою, реєстр. № 3655; - нежитлову будівлю «Б» в будинку [ADDRESS] , придбану на підставі договору купівлі-продажу від 06.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О., рестр. № 456; - автомобіль ВАЗ 21083, світло-синього кольору, державний номер [NUMBER] , 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER] , придбаний 23.03.2010 року. Крім того, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог стосовно майна, зазначеного вище, і у зв`язку з пропуском позивачкою [PERSON] . строків позовної давності. Стосовно квартири [ADDRESS] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Спірна трикімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 73.5 кв.м., придбана відповідачем по справі на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Апальковим Є.В. (а.с.62). Тобто, фактично через 7 днів після повторного укладення шлюбу сторін по справі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] знає з того часу, як надумав продавати квартиру. Десь напочатку жовтня чи листопада 2013 року вони з Дятловим домовились про купівлю - продаж його квартири. На його машині поїхали в «Правекс Банк» (по пр.Трубників навпроти виконкому) і [PERSON] пішов та зняв гроші з рахунку. В той же день [PERSON] віддав йому всю суму за квартиру (де саме він отримував гроші за квартиру: чи в машині, чи в нотаріуса - не пам`ятає) і вони поїхали до нотаріуса. У нотаріуса позивачки не було. Зараз може щось переплутати, бо з того часу пройшло більше 5 років і він сильно хворіє. Але пам`ятає, що все вирішував з [PERSON] . Він [PERSON] писав якусь розписку про отримання грошей, але де та розписка - не знає. За продаж своєї квартири отримав від [PERSON] 100 000 грн. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює приватним нотаріусом і, дійсно, посвідчив договір купівлі - продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Під час посвідчення договору пересвідчився, що [PERSON] в шлюбі не перебуває, ніяких заборон чи обтяжень на квартирі не було. Керувався Законом та тими фактами, які могли посвідчити сторони договору та він сам. Перед тим, як посвідчити договір, надав сторонам проект договору, сторони його вичитали, він все їм роз`яснив, взяв у сторони заяву про те, що він в шлюбі не перебуває. І після цього посвідчив договір. В матеріалах справи міститься копія розписки відповідача [PERSON] від 04.06.2013 року, посвідчена уповноваженою особою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Солоха В.А., де зазначено, що [PERSON] готовий придбати трикімнатну квартиру, розташовану в [ADDRESS] за ціною оцінки сто тридцять тисяч двісті гривень (а.с.153). Дана квартира була добровільно реалізована [PERSON] як іпотечне майно (а.с.154). Відповідно до наданого відповідачем [PERSON] договору про намір та передачу грошей від 04.11.2013 року, гроші за спірну квартиру в сумі 11 000 доларів США (що еквівалентно 88 000 грн.) були передані відповідачем [PERSON] продавцю [PERSON] саме 04.11.2013 року (а.с.159). Крім того, доказом особистих коштів, які були внесені відповідачем [PERSON] за купівлю вказаної квартири, служить виписка ПАТ КБ «Правекс-Банк» за період з 04.11.2013 року по 04.11.2013 року (а.с.155). Таким чином, у суду не виникає сумніву в тому, що домовленість між відповідачем [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] (як безпосереднім продавцем) стосовно спірної квартири була досягнута ще задовго до повторного шлюбу між сторонами і гроші на купівлю цієї квартири були зняті з особистого рахунку відповідача також до укладення повторного шлюбу. За таких обставин суд також не визнає квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя і вважає за необхідне в позовних вимогах в цій частині також відмовити. Враховуючи вищевикладене, та аналізуючи докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed