Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного підприємства "УКРНТЦ "Енергосталь", в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 54140,30 грн за період з 01.05.2018 по 31.12.2019. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що починаючи з 01.11.2004 [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ДП "УКРНТЦ "Енергосталь". Під час знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем за період з 01.05.2018 по 31.12.2019 з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у загальній сумі 54140,30 грн. Оскільки заробітна плата до цього часу відповідачем не виплачена, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів. 26.02.2020 ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 14-15). 15.05.2020 позивачем надано до суду заяву про зменшення позовних вимог у зв`язку з перерахуванням відповідачем частини заборгованості за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 у сумі 4950,48. На підставі чого позивач просить стягнути з ДП «УкрНТЦ «Енергосталь» суму заборгованості у заробітній платі за період з 01.07.2018 по 31.12.2019 у розмірі 49189,82 грн. Судом прийнято до розгляду заяву про зменшення позовних вимог.Ухвалою суду від 20.03.2020 постановлено розглядати справу у заочному порядку. Позивач подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі, а також зазначила, що у разі неявки відповідача не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебувають у трудових відносинах з 01.11.2004 по теперішній час, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, виданій на ім`я [PERSON] (а.с. 5-7). Вказані обставини також підтверджуються довідкою № 1-05/87 від 21.02.2020, виданою Державним підприємством «УКРНТЦ «Енергосталь», підписаною генеральним директором підприємства (а.с. 3). Як вбачається з довідки № Б-02/129 від 19.02.2020 про розмір нарахованої та не виплаченої заробітної плати [PERSON] за період з 01.05.2018 по 31.12.2019, виданою Державним підприємством «УКРНТЦ «Енергосталь», підписаною генеральним директором та головним бухгалтером підприємства, сума не виплаченої заробітної плати позивачеві складає 54140,30 грн (а.с. 4). Отже, відповідачем вказані обставини визнані, а тому доказуванню у судовому засіданні не підлягають. Таким чином, суд вважає встановленим, що ДП «УКРНТЦ «Енергосталь» має заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі перед [PERSON] . Водночас, з довідки, виданої головним бухгалтером підприємства від 14.05.2020 за № Б-02/317 вбачається, що 08 травня 2020 р. [PERSON] виплачена заробітна плата за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 у сумі 4950,48 грн. З урахуванням викладеного, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем на день ухвалення рішення становить 49189,82 грн. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною 5 ст. 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною 6 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у сумі 49189,82 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. У відповідності з положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 840,80 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Суд вважає необхідним згідно п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення на користь позивача заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved