Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 10 жовтня 2016 року близько 09:00 год. в м. Вінниці по вул. 600-річчя, 27, сталася дорожньо транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Golf», д.н. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] В результаті даного ДТП було пошкоджено автомобіль позивача. Відповідно до постанови апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2017 року провадження в справі закрито за відсутності в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Даною постановою була встановлена вина відповідача в скоєнні адміністративного правопорушення та причинний зв'язок між порушенням Правил дорожнього руху, як наслідок зіткнення із автомобілем позивача, що призвело до механічних пошкоджень та матеріальних збитків. Крім того, позивач зазначає, що йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює у 10 000 грн. Моральна шкода полягає у сильному психотравмуючому стресі, викликаним хвилюванням, пов'язаним із виникненням ДТП, пошкодженням його автомобіля, душевних стражданнях, порушенні звичайного стану життя у зв'язку з відсутністю автомобіля. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить: -стягнути з [PERSON] на його користь матеріальні збитки, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, які будуть визначені проведеною судовою автотоварознавчою експертизою; -стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.; -стягнути з [PERSON] на його користь сплачений ним судовий збір. В зв'язку з надходженням висновку експертизи представником позивача до суду було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 181-182). Відповідно до даної заяви позивач просить: - стягнути з [PERSON] на його користь матеріальні збитки, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, які визначені проведеною судовою автотоварознавчою експертизою та складають 27 336,01 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь понесені витрати на оплату послуг з проведення автотоварознавчої експертизи в сумі 2000,61 грн., а також витрати на проведення дефектувальних робіт (розу комплектація транспортного засобу для проведення автотоварознавчої експертизи) в сумі 525,01 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.; - стягнути з [PERSON] на його користь сплачений ним судовий збір. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги разом з заявою про збільшення розміру позовних вимог підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Також представником позивача було надано відповідь на відзив, відповідно до якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань тощо. В результаті винних дій відповідача, [PERSON] зазнав незручностей та інших негативних наслідків, що призвели до моральних страждань, негативних емоцій і переживань. Щодо порядку відшкодування шкоди спричиненої ДТП, то потерпілий (позивач) вправі сам обирати, хто буде відшкодовувати: винуватець ДТП чи страхова компанія. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення на позов, а згодом і відзив, та пояснив, що відповідач застрахував свою відповідальність в межах 200 000,00 грн., в результаті цього сума заявлена позивачем має покриватись лімітом страхового відшкодування. В зв'язку з цим, сума заявлена до відшкодування має бути покладена на страхову компанію, яка взяла на себе зобов'язання по відшкодуванню шкоди, завданої діями відповідача. Представник також звернув увагу, що позивач не пред'являв вимоги до страховика. Щодо відшкодування моральної шкоди, то дана вимога не підтверджена жодними доказами. Просив у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача та стягнути витрати на правову допомогу. В судове засідання представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Ухвалою суду від 07 червня 2017 року залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПрАТ СК «ПЗУ Україна» (а.с. 60 Т.1). Також слід зазначити, що ухвалою суду від 5 вересня 2017 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження по даній справі до ухвалення рішенням Апеляційним судом Вінницької області у справі № 127/9227/17 було відмовлено (а.с. 113 Т.1). Слід зазначити, що у хвалою суду від 19 лютого 2018 року змінено порядок розгляду справи шляхом заміни судового розгляду на розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу протягом п'яти днів із дня вручення даної ухвали, подати суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Роз'яснено [PERSON], що якщо вона не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, вона має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустила строк з поважних причин. Запропоновано позивачу в строк протягом десяти днів із дня вручення відзиву, подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачу в разі одержання відповіді на відзив, протягом п'яти днів із дня вручення, надати суду заперечення. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згодом, в зв'язку з надходженням заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, ухвалою суду від 5 березня 2018 року заяву було задоволено. Визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження. Замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с. 227-228 Т1). Ухвалою суду від 20 березня 2018 року заяву представника відповідача [PERSON] про об'єднання справ в одне провадження - залишено без задоволення (а.с. 245 Т.1). Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З поліса № АЕ/7820899 від 03.04.2016 року встановлено, що [PERSON] здійснював страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на строк до 04.04.2017 року включно, забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки Mitsubishi Outlander, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № [NUMBER], реєстраційний № [NUMBER]. За даним полісом, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну встановлений в сумі 200 000 грн. (а.с. 37 Т.1). Вищевказаний автомобіль марки Mitsubishi Outlander [PERSON] 3 серпня 2016 року було продано [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу (а.с. 38 Т.1). Таким чином, [PERSON] стала власником вказаного автомобіля, що також вбачається з свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого на її ім'я (а.с. 39 Т1). Слід відзначити, що в свідоцтві вказано реєстраційним номер автомобіля [NUMBER]. Судом встановлено, що згідно постанови апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2017 року, 10 жовтня 2016 року близько 09:00 год. в м. Вінниці по вул. 600-річчя, 27, водій [PERSON] керував автомобілем [NUMBER], виконуючи поворот ліворуч не дав дорогу автомобілю [NUMBER], який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого відбулося зіткнення, що призвело до пошкодження транспортних засобів. Апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 26 грудня 2016 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.. 124 КУпАП та накладання на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн. - скасовано, провадження по справі закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 7-8 Т.1). Зі змісту даної постанови вбачається, що в ході апеляційного розгляду було досліджено висновок експерта ВНДЕКЦ від 09.12.2016 року №829а, згідно якого в досліджуваній дорожній обстановці, дії водія автомобіля Volkswagen Golf [PERSON] з технічної точки зору регламентувались вимогами п.п. 10.1, 10.4 ПДР, а водія автомобіля Mitsubishi Outlander [PERSON] регламентувались вимогами п.12.3 ПДР. В ситуації, яка склалась, при технічних параметрах, які містяться в матеріалах справи та при умові, що автомобіль під керуванням [PERSON] Volkswagen Golf з моменту перетину осьової лінії до моменту контактування рухався зі швидкістю 5-10 км/год і при цьому подолав відстань біля 9м, в діях водія автомобіля Mitsubishi Outlander [PERSON] вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР, а в діях водія автомобіля Volkswagen Golf [PERSON] може вбачатись невідповідність дій вимогам п.п. 10.1, 10.4 ПДР. Враховуючи відстань, яку подолав автомобіль під керуванням [PERSON] Volkswagen Golf, виконуючи маневр повороту від осьової лінії до місця зіткнення (9м), швидкість його руху під час виконання даного маневру ([PERSON] як в первинних показах, які давав на місці ДТП, так і в подальшому в ході судового розгляду зазначав про швидкість руху його авто під час виконання даного маневру 5 км/год), з врахуванням наявних пошкоджень, які отримали транспортні засоби внаслідок зіткнення (а.с. 11-23), розташування транспортних засобів після зіткнення, наявність технічної можливості у водія автомобіля Mitsubishi Outlander [PERSON] попередити зіткнення шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР, суд прийшов до висновку про відсутність в діях [PERSON] порушень п.п. 10.1, 10.4 ПДР, що в свою чергу виключає підстави для притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. Вина [PERSON] у виникненні досліджуваного судом ДТП, яке мало місце 10.10.2016 року близько 09.00 год. в м. Вінниці по вул. 600-річчя, 27, свого підтвердження в ході апеляційного розгляду не знайшлась. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що постановою апеляційного суду Вінницької області від 25.01.2017 року встановлений той факт, що [PERSON] не є винним в скоєнні вищезазначеного ДТП. Разом з тим, невідповідність дій [PERSON] вимогам 12.3 ПДР знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та вбачається вина останньої. Таким чином, вказаною постановою суду встановлена вина [PERSON] у скоєнні адміністративного правопорушення, причинний зв'язок між порушенням Правил дорожнього руху і як наслідок цього, зіткненням із автомобілем позивача [PERSON], що призвело до механічних пошкоджень та матеріальних збитків. З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, що зазнав пошкоджень в результаті ДТП, вбачається, що власником автомобіля Volkswagen Golf, реєстраційний номер [NUMBER], 2014 року випуску є позивач [PERSON] ( а.с. 164 Т.1). Перелік пошкоджень завданих автомобілю під час ДТП міститься в акті огляду транспортного засобу, складеного судовим експертом 27.11.2017 року (а.с. 154 Т.1). Ухвалою суду від 3 жовтня 2017 року клопотання представника позивача - [PERSON] про призначення експертизи задоволено, призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. На вирішення експертів поставлено питання: яка вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу марки VOLKSWAGEN Golf, д.н.з. [NUMBER], [PERSON], внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.10.2016 року в м. Вінниці по вул. 600-річчя, 27, на дату оцінки? До отримання висновку експертизи провадження по справі було зупинено. Відповідно до висновку експерта № 6091/17-21 за результатами визначення матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, складеного 4 грудня 2017 року Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля [NUMBER], 2014 року виготовлення, внаслідок пошкодження при ДТП, згідно розрахунків на день проведення експертизи складає - 27 336,01 грн. (а.с. 147-165 Т.1). Ухвалою суду від 7 грудня 2017 року провадження в справі відновлено, в зв'язку з надходженням висновку експерта автотоварознавчої експертизи № 6091/17-21 від 04.12.2017 року, виконаного Вінницьким відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Згідно частини першої та другої статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відповідно до статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Аналізуючи вищезазначені положення ЦК України, суд приходить до переконання, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). При цьому правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Згідно статті 999 ЦК України, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Також до сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Статтею шостою вищевказаного Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Виходячи з положень статтей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV, настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу). Згідно зі статтею 511 ЦК України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до положень частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України, договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Враховуючи вищевказане, суд не приймає до уваги твердження відповідача відносно того, що позовні вимоги слід було пред'являти до страховика, оскільки автомобіль був застрахований. Потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Такий правовий висновок Верховний Суд України висловив у постанові від 20 січня 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Отже, [PERSON] заявлено вимогу про стянення матеріальних збитків, заподіяних внаслідок ДТП, у розмірі 27 336,01 грн. З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання про наявність підстав длястягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 27 336 грн. 01 коп. матеріальних збитків внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З правової позиції Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, висловленій в постанові № 6-322цс15 вбачається, що у разі, якщо події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року, то такі позовні вимоги підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В позовній заяві позивач зазначає, що моральна шкода полягає у сильному психотравматичному стресі, викликаним хвилюванням, пов'язаним із виникненням ДТП, пошкодженням його автомобіля, душевними стражданнями, психічних переживаннях, порушенні звичайного стану життя, у зв'язку з відсутністю автомобіля. Однак, слід зазначити, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вищевказаних фактів, зокрема ним не надано підтвердження про звернення до лікаря з приводу сильного психотравматичного стресу спричиненого ДТП. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Слід зазначити, що розмір заявленої моральної шкоди (10 000,00 грн.) не відповідає обсягу страждань позивача від пошкодження автомобіля в результаті ДТП. Так, дійсно після дорожньо-транспортної пригоди автомобіль [PERSON] зазнав пошкоджень, проте незначних, про що зазначено у висновку експерта. Разом з тим, останній не мав змоги користуватись своїм автомобілем, оскільки необхідно було дочекатись проведення експертизи для визначення розміру матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП. З огляду на вищевказане, суд вважає, що [PERSON] все ж таки було завдано моральну шкоду на суму 2 000,00 грн., яка полягає у душевних стражданням у результаті скоєння ДТП відповідачем та порушення звичайного стану життя через відсутність автомобіля. В результаті відсутності (пошкодження) автомобіля позивач зазнав порушення його звичайного стану життя, оскільки йому доводилось користуватись не власним транспортом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ПрАТ СК «ПЗУ Україна», про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Відносно відшкодування судових витрат, то слід зазначити наступне. Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати пов'язані із проведенням експертизи (п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно з ч. 6 ст. 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. З рахунку № 10684, наданого Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз вбачається, що [PERSON] виставлено рахунок за проведення експертизи, призначеної ухвалою суду від 03.10.2017 року, в розмірі 2000,61 грн., з урахуванням комісії (а.с. 140 Т.1). Факт оплати послуг експерта підтверджується квитанцією (а.с. 184 Т. 1). Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також з матеріалів справи встановлено, що позивачем під час звернення до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 1600,00 грн, що підтверджується квитанцією (а.с. 1 Т.1). Слід зазначити, що [PERSON] було заявлено дві вимоги: позовна вимога майнового характеру та немайного характеру (моральна шкода). З урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач має сплатити за позовну вимогу майнового харакреру - 640,00 грн. та за вимогу немайнового характеру також 640,00 грн. Враховуючи розмір сплаченого судового збору, суд приходить до переконання, що позивачем було переплачено судовий збір. З огляду на це, вважаю за можливе стягнути з відповідача розмір судового збору без врахуванням переплати. Також матеріалами справи встановлено, що позивач при розгляді даної справи поніс витрати на проведення дефектувальних робіт (розукомплектація транспортного засобу для проведення автотоварознавчої експертизи) в розмірі 525 грн. 01 коп. В підтвердження даних витрат в матеріалах справи містяться рахунок, чек (а.с. 185, 186 Т.1). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене та відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені витрати на оплату послуг з проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 2 000 грн. 61 коп.; витрати на проведення дефектувальних робіт (розукомплектація транспортного засобу для проведення автотоварознавчої експертизи) в розмірі 525 грн. 01 коп., а також витрати на оплату судового збору в розмірі 1 280 грн. 00 коп. Щодо попереднього розрахунку суми судових витрат відповідача, то в зв'язку з частковим задоволенням позову [PERSON], понесені відповідачем судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: partial