Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до погосподарських книг Гостромогильської сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 роки та довідки Гостромогильської сільської ради житловий будинок [ADDRESS], 1920 року побудови, належав до майна колгоспного двору. Рішенням виконкому Ставищенської районної Ради № 67 від 12.04.1990 року було затверджено списки власників житлових будинків по Гостромогильській сільській раді с. Любча, згідно яких вказаний житловий будинок належав двору, головою якого була [PERSON]. На час припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року його єдиним членом двору була [PERSON], яка згідно діючих на той час ст. ст. 120,123 ЦК УРСР (1963 р.) та Закону України "Про власність" набула права власності на майно колгоспного двору. 23 січня 1989 року остання склала заповіт, яким заповіла все своє майно йому (позивачу). [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті прийняв він (позивач), вступивши у володіння та управління спадковим майном. Інших спадкоємців першої черги дітей, подружжя, батьків, які б мали право на обов'язкову частку в спадщині, [PERSON] на день смерті не мала. Гостромогильська сільська рада свідоцтва про право власності на ім'я померлої за її життя не видала, що позбавляє його можливості оформити свої спадкові права в Ставищенській районній державній нотаріальній конторі. Вказаний будинок загальною площею 30,2 кв. метри житловою площею 18,1 кв. метри вартістю 25470 гривень розташований на земельній ділянці, яка не приватизована. Позивач з урахуванням уточнень позовних вимог просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на вищевказаний житловий будинок. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, підтвердив факти, на які посилається в позовній заяві. Представник Гостромогильської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, зробивши про це усну заяву. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача - [PERSON], яка позовні вимоги визнала, зробивши про це усну заяву та перевіривши письмові докази, вважає, що визнання представником Гостромогильської сільської ради позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до погосподарських книг Гостромогильської сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 роки та довідки Гостромогильської сільської ради житловий будинок [ADDRESS], 1920 року побудови, належав до майна колгоспного двору. Рішенням виконкому Ставищенської районної Ради №67 від 12.04.1990 року було затверджено списки власників житлових будинків по Гостромогильській сільській раді с. Любча, згідно яких вказаний будинок належав двору, головою якого була [PERSON]. На час припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року остання була його єдиним членом двору, і набула право власності на зазначений будинок, як на майно колгоспного двору. 23 січня 1989 року [PERSON] склала заповіт, що посвідчений секретарем Гостромогильської сільської ради за реєстровим № 4., яким заповіла все своє майно позивачу. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її смерті прийняв позивач відповідно до ст. 534, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК України (1963 р.), подавши заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений строк. Вказаний будинок загальною площею 30,2 кв. метри житловою площею 18,1 кв. метри вартістю 25470 гривень розташований на земельній ділянці, яка не приватизована. Гостромогильська сільська рада свідоцтва про право власності на ім'я померлої за її життя не видала, що позбавляє його можливості оформити свої спадкові права в Ставищенській районній державній нотаріальній конторі. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК України (1963 р.) майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Відповідно до ч. 5 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до статті 2 вказаного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. З урахуванням положень ч. 1 ст.15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя набула право власності на вищевказаний житловий будинок як єдиний член колгоспного двору відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР (1963 р.), а після смерті останньої позивач набув право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за заповітом на будинок, і оскільки представником відповідача - Гостромогильської ради позов визнається, то він підлягає задоволенню. Оскільки Гостромогильська сільська рада до пред'явлення позову про визнання права на спадщину за заповітом на житловий будинок і в судовому засіданні не оспорювала цього права, відповідно до змісту ст. 88 ЦПК України на неї не може бути покладений обов'язок по відшкодуванню судових витрат.

Outcome: approved