Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що згідно договору дарування 7/10 частин жилого будинку від 27 грудня 2003 року, його мати [PERSON] подарувала йому 7/10 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №6465. Вищезазначені 7/10 частин жилого будинку зареєстровані у Києво- Святошинському БТІ на праві приватної власності за ним - [PERSON] та записані в реєстрову книгу №18 за реєстровим №3786, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.02.2004 р. №2934956. На підставі Договору дарування земельної ділянки від 21 березня 2006 року, він став власником земельної ділянки площею 346 кв. м. (0,0346 га) наданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Ця частина земельної ділянки належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю І-КВ №115385 (10657), виданого Боярською міською радою народних депутатів 03 червня 1998 року на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 22 грудня 1997 року №499/1 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2187. Договір посвідчений Цебровою Л.М., державним нотаріусом Києво- Святошинської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1-495. Власником 3/10 частин вищезазначеного житлового будинку є відповідач [PERSON] , який отримав їх у дар від [PERSON] на підставі Договору дарування 3/10 частин жилого будинку від 11 лютого 2003 року, посвідченого Цебровою Л.М., державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №323. Вищезазначені 3/10 частин жилого будинку зареєстровані у Києво- Святошинському БТІ на праві приватної власності за [PERSON] та записані в реєстрову книгу №18 за реєстром №3786 від 05.03.2003р. На підставі Договору дарування частини земельної ділянки від 11 лютого 2003 року, [PERSON] став власником земельної ділянки площею 360 кв. м. (0,036 га) наданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Ця частина земельної ділянки належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю І-КВ №115385 (10657), виданого Боярською міською радою народних депутатів 03 червня 1998 року на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 22 грудня 1997 року №499/1 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2187. Договір посвідчений Цебровою Л.М., державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №326. На підставі даного Договору дарування [PERSON] Боярською міською радою видано 02.07.2003 року Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №009952 (42450), про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0360 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №153995189 від 25.01.2019р., за мною, позивачем [PERSON] 10.09.2018 року проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,0346 га, кадастровий номер 3222410300:01:049:5062, на підставі вищезазначеного Договору дарування земельної ділянки від 21.03.2006 року, розташованої в [ADDRESS] та за [PERSON] 28.08.2018 проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,036 га, кадастровий номер 3222410300:01:049:5123, яка розташована за вищевказаною адресою. Згідно вищезазначеної інформації у Державному реєстрі речових прав на майно також зазначені відомості про державну реєстрацію права власності за [PERSON] від 11.12.2003 на 1/3 частки та за [PERSON] від 26.02.2004 на 7/10 частки домоволодіння загальною площею 79,6 кв. м., житловою площею: 49,1 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, у спільній частковій власності, знаходиться домоволодіння, що згідно технічного паспорту КП "БТІ Києво- Святошинської районної ради Київської області" від 18.06.2018р. складається з житлового будинку під літерою "А", 1968 року побудови, а саме: передпокою -1.1, площею 7,7 кв. м., кухні - 1.2, площею 9,5 кв. м., туалету - 1.3, площею 1,6 кв. м., ванни - 1.4, площею 3,0 кв. м., коридору - 1.5, площею 6,0 кв. м., житлової - 1.6, площею 9,3 кв. м., житлової - 1.7, площею 18,2 кв. м., житлової - 1.8, площею 11,8 кв. м., житлової - 1.9, площею 9,8 кв. м., тамбуру -1 , площею 2,4 кв. м., а всього загальною площею - 79,3 кв. м., житловою - 49,1 кв. м. Надвірні споруди: сарай літ. "Б", погріб під "Б", навіс літ. "Г", замощення - І, огорожа №2, огорожа №3, огорожа №5, хвіртка №6, ворота №7, хвіртка №8, огорожа №9. В його користуванні, знаходяться приміщення зазначені по поповерховому плані технічного паспорту КП БТІ від 18.06.2018 р., а саме: передпокій - 1.1, площею 7,7 кв. м., кухня - 1.2, площею 9,5 кв. м., туалет - 1.3, площею 1,6 кв. м., ванна - 1.4, площею 3,0 кв. м., коридор - 1.5, площею 6,0 кв. м., житлова - 1.6, площею 9,3 кв. м., житлова - 1.9, площею 9,8 кв. м., тамбур - І , площею 2,4 кв. м., а всього загальною площею - 49,3 кв. м., житловою - 19,1 кв. м. Надвірні споруди: сарай літ. "Б", погріб під "Б", навіс літ. "Г", замощення -1, огорожа №5, хвіртка №6, ворота №7, огорожа №9. Зазначені приміщення та надвірні споруди знаходяться на належній йому на праві власності земельній ділянці площею 0,0346 та, кадастровий №3222410300:01:049:5062, згідно Договору дарування її земельної ділянки від 21 березня 2006 року, технічного паспорту КП "БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області" від 18.06.2018 року. Після набуття ним права власності на вищезазначені 7/10 частин житлового будинку та на земельну ділянку площею 0,0346 га, ним здійснено ремонт частини будинку, якою він користується та облагороджена прибудинкова територія. Співвласник іншої частини житлового будинку своєю власністю не цікавиться, так як ніхто в цій частині будинку не проживає, ніякого ремонту для підтримання у при-датному для користування стані він не проводить. Тому йому приходиться підтримувати цю частину будинку у належному стані шляхом періодичного проведення ремонту, так як його частина будинку загрожує руйнуванню його частини будинку. Недоліки частини будинку відповідача, якою він не користується: грибок в кімнатах, потріскані стіни, осипання штукатурки зі стелі та стін та інше, підтверджуються фотографіями зробленими до ремонту. Він пропонував відповідачу, щоб він продав належну йому частку даного житлового будинку йому. Однак, при цьому він запропонував таку ціну, яка його не влаштовує, а на запропоновану ним ціну він не погоджується. Угоди про спосіб виділення його частки в натурі у праві спільної часткової власності на будинок з відповідачем [PERSON] не досягнуто, тому для реалізації своїх законних прав та інтересів він змушений вирішувати це питання в судовому порядку. Враховуючи, що згідно технічного паспорту КП БТІ від 18.06.2018 р., загальна вартість житлового будинку 1968 року побудови, тобто якому виповнилося 50 років, становить 215285 гри., то вартість належної йому частки, що підлягає виділу у натурі (7/10), становить: 215285 грн. х 7 : 10 = 150699,50 грн. Тому на підставі вищевказаного позивач просив суд виділити йому в натурі у власність наступні приміщення житлового будинку літ. "А", з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] : передпокій - 1.1, площею 7,7 кв. м., кухня - 1.2, площею 9,5 кв. м., туалет - 1.3, площею 1,6 кв. м., ванна - 1.4, площею 3,0 кв. м., коридор - 1.5, площею 6,0 кв. м., житлова - 1.6, площею 9,3 кв. м., житлова - 1.9, площею 9,8 кв. м., тамбур -1, площею 2,4 кв. м., а всього загальною площею - 49,3 кв. м., житловою -19,1 кв. м., надвірні споруди: сарай літ. "Б", погріб під "Б", навіс літ. "Г", замощення - І, огорожа №5, хвіртка №6, ворота №7, огорожа №9. Припинити спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати. Ухвалою судді Києво-Святошиського районного суду Київської області від 14 лютого 2019 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Свтошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2019 року по справі призначено експертизу, провадження по справі зупинено. 05 січня 2021 року до суду надійшов висновок експерта КНДІСЕ №18901/19-43 від 05 січня 2021 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 січня 2021 року провадження по справу було поновлено та призначено судове засідання. 11 червня 2021 року представником відповідача - адвокатом Денисенко Є.В. подано до суду зустрічний позов, відповідно до якого [PERSON] просив суд виділити йому в натурі у власність 32/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , а саме: житлові кімнати [ADDRESS] , площею 18,2 кв. м та 11,8 кв. м., відповідно та господарські споруди: огорожа № 2 - 1/2 частина, огорожа № 3, хвіртка № 8. Припинити спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Призначити [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , компенсацію в розмірі 9879,50 грн. за відхилення від ідеальних часток. 30 липня 2021 року від представника позивача за первісним позовом адвоката Ульянової Н.Ю. надійшла заява, у які вона просила суд стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500 грн. У судове засідання позивачка та її представник в судове засідання з`явилися. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Просила задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. До суду направив заяву про слухання справи у його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. При розгляді справи судом встановлено, що згідно договору дарування 7/10 частин жилого будинку від 27 грудня 2003 року, мати позивача [PERSON] подарувала йому, [PERSON] 7/10 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний договір посвідчено Федотовою О.В. , приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №6465. Вищезазначені 7/10 частин жилого будинку зареєстровані у Києво- Святошинському БТІ на праві приватної власності за позивачем [PERSON] та записані в реєстрову книгу №18 за реєстровим №3786, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.02.2004 р. №2934956. На підставі Договору дарування земельної ділянки від 21 березня 2006 року, позивач [PERSON] став власником земельної ділянки площею 346 кв. м. (0,0346 га) наданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Ця частина земельної ділянки належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю І-КВ №115385 (10657), виданого Боярською міською радою народних депутатів 03 червня 1998 року на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 22 грудня 1997 року №499/1 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2187. Договір посвідчений Цебровою Л.М., державним нотаріусом Києво- Святошинської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1-495. Власником 3/10 частин вищезазначеного житлового будинку є відповідач [PERSON] , який отримав їх у дар від [PERSON] на підставі Договору дарування 3/10 частин жилого будинку від 11 лютого 2003 року, посвідченого Цебровою Л.М., державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №323. Вищезазначені 3/10 частин жилого будинку зареєстровані у Києво- Святошинському БТІ на праві приватної власності за [PERSON] та записані в реєстрову книгу №18 за реєстром №3786 від 05.03.2003р. На підставі Договору дарування частини земельної ділянки від 11 лютого 2003 року, [PERSON] став власником земельної ділянки площею 360 кв. м. (0,036 га) наданої для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Ця частина земельної ділянки належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю І-КВ №115385 (10657), виданого Боярською міською радою народних депутатів 03 червня 1998 року на підставі рішення виконкому Боярської міської ради народних депутатів від 22 грудня 1997 року №499/1 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2187. Договір посвідчений Цебровою Л.М., державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №326. На підставі даного Договору дарування [PERSON] Боярською міською радою видано 02.07.2003 року Державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №009952 (42450), про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0360 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , переданої для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №153995189 від 25.01.2019р., за мною, позивачем [PERSON] 10.09.2018 року проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,0346 га, кадастровий номер 3222410300:01:049:5062, на підставі вищезазначеного Договору дарування земельної ділянки від 21.03.2006 року, розташованої в [ADDRESS] та за [PERSON] 28.08.2018 проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,036 га, кадастровий номер 3222410300:01:049:5123, яка розташована за вищевказаною адресою. Згідно вищезазначеної інформації у Державному реєстрі речових прав на майно також зазначені відомості про державну реєстрацію права власності за [PERSON] від 11.12.2003 на 1/3 частки та за [PERSON] від 26.02.2004 на 7/10 частки домоволодіння загальною площею 79,6 кв. м., житловою площею: 49,1 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить, так звана, ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У ст. 364 ЦК України визначено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Оскільки спірні правовідносини стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і виникнення права особистої власності, суд виділяє у власність сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. При вирішенні спору, суд приймає висновки судової експертизи, оскільки вона проведена за матеріалами даної цивільної справи, з урахуванням доказів, поданих сторонами, вартість майна визначена на час вирішення спору судом. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку (7/10 та 3/10 частини). Згідно витягу НВ-3211921222018 з Державного земельного кадастру від 21.06.2018 (а.с.15) [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка кадастровий номер 3222410300:01:049:5062, розташована в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0346 га. Згідно договору дарування частини земельної ділянки від 11.02.2003 (а.с.10) «...з однієї сторони [PERSON] (надалі Даруватель ), з другої сторони [PERSON] від імені громадянина України [PERSON] (надалі Обдарований) уклали цей договір про наступне: даруватель подарувала, а обдарований прийняв у дар частину земельної ділянки площею 360 (триста шістдесят) кв.м, надану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказана частина земельної ділянки, що дарується, складається з багаторічних насаджень - 321 (триста двадцять один) кв.м, під будівлями, лісами та іншими угіддями - 39 (тридцять дев`ять) кв.м.» Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відповідно до проведеної судової експертизи, запропонований варіант поділу житлового будинку та надвірних споруд. Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18) зроблено висновок, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків». Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року в справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18) вказано, що тлумачення частини третьої статті 358 ЦК України свідчить, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, спір вирішується судом. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дозволяє дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі такої частки власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишається, має бути виділено окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. На відміну від виділу, у разі поділу майна (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх учасників (наведене узгоджується з правовою позицією, яка відображена у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року, справа № 205/6134/15-ц). Відповідно до даного варіанту, запропонованого експертом, поділ приміщень житлового будинку технічно можливий та найменше відхилення від часток співвласників. По даному варіанту позивачу [PERSON] (власнику 7/10 часток) власнику будинку за [ADDRESS] виділяються наступні приміщення: передпокою 1-1 площею 7, 7 кв.м; кухні 1-2 площею 9,5 кв. м; туалету 1-3 площею 1,6 кв.м; ванни 1-4 тощею 3,0 кв.м; коридору 1-5 площею 6,0 кв.м; житлової кімнати 1-6 площею 93 кв.м; житлової кімнати 1-9 площею 9,8 кв.м; тамбуру І площею 2,4 кв.м, та надвірних споруд: сараю літ. «Б», погрібу під «Б», навісу літ. «Г», замощення І, і частини огорожі №2, огорожу №5, хвіртку №6, ворота №7, огорожу №9 - технічно можливо з відступом від рівності часток співвласників (частка становитиме 68/100). У якості компенсації різниці вартості часток слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 9 879, 50 грн. (дев`ять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) гривень 50 копійок. Відповідачу [PERSON] виділяються приміщення: житлову кімнату 1-7 площею 18,2 кв.м, житлову кімнату 1-8 площею 11,8 кв.м, господарські споруди: Огорожа №2 - 1/2 частина, огорожа №3, хвіртка №8 (частка становитиме 32/100). Після поділу житлового будинку право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] , припиняється. Для обладнання окремих ізольованих приміщень, суд зобов`язує сторін виконати такі роботи: - закласти дверні прорізи між приміщеннями 1-6 та 1-7; 1-5 та 1-7; 1-5 та 1-8; - влаштувати вхід в будинок для другого співвласника [PERSON] ; - влаштувати дверні прорізи між приміщеннями 1-6 та 1-5; 1-7 та 1-8; - обладнати кухню та санвузол в частині другого співвласника [PERSON] . Встановлено, що земельна ділянка, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , поділена між спввласниками та належить їм на праві часткової власності у відповідності договорів дарування. У висновку експерта КНДІСЕ №18901/19-43 від 05 січня 2021 року також надані варіанти поділу земельної ділянки відповідно до їх часток. Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Частиною першою статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику». При виборі і застосуванні норм права до даних спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, які узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 759/3931/18, від 27 лютого 2019 року. З матеріалів справи вбачається, що представник позивача [PERSON] - адвокат Ульянова Наталія Юріївна просила суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в справі в розмірі 7500 гривень. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги №7 від 26 лютого 2020 року, акт прийому-передачі наданих юридичних послуг до договору про надання правової допомоги від 11 червня 2021 року з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, довідка на підствердження отримання від клієнтів коштів за надання правової допомоги за №11/06-1 від 11 червня 2021 року. Згідно з частинами 4-6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідача не заявлялося клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 7500 гривень з відповідача на користь позивача підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати, пов`язані з проведення експертизи (п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Позивачем [PERSON] сплачено 1507,00 грн судового збору за пред`явлення позову та 11 304,00 грн за проведення будівельно-технічної експертизи. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на правову допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовів. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved