Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), третя особа Служба у справах дітей Сарненської районної державної адміністрації, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що період із 04 лютого 2009 року до 10 лютого 2014 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. У шлюбі, [INFO] у них з відповідачем народився син [PERSON] Рішенням Сарненського районного суд Рівненської області від 10 лютого 2014 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею. Вона самостійно займається його вихованням, піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Натомість відповідач з жовтня 2014 року і до часу звернення до суду будь-якої участі у виховані та утриманні дитини не приймає, жодного разу не приходив до сина, не спілкувався з ним, не цікався його станом здоров'я, успіхами в школі, захопленнями та інтересами. Відповідач не вітає сина з днем народження та іншими святами, а також не приймає будь-якої участі у його утриманні, вихованні, фізичному та духовному розвитку, підготовці до самостійного життя. Крім того, відповідач своїми діями не рідко створював загрозу для здоров'я сина. Враховуючи, що вона ніколи не створювала відповідачу перешкод у вихованні та спілкуванні з сином, вказана поведінка відповідача свідчить про умисне ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню сина, за таких обставин, з метою захисту інтересів сина вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні. Вказує, що дійсно, певний період часу фізично не мав змоги навідуватись до сина, так як перебував за кордоном. Проте, від виконання своїх батьківських обов'язків не ухилявся і не має наміру ухилятись, оскільки неодноразово висловлював турботу про сина, бажання спілкуватись з ним та брати участь в його вихованні, в міру своїх матеріальних можливостей виконує обов'язок щодо утримання сина. Крім того, він був позбавлений можливості спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні й утриманні через перешкоди, які чинить у цьому позивач. Також, він не згідний з висновком Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області, про доцільність позбавлення його батьківських прав, так як уповноважені на те особи, усіх фактичних обставин для правильного вирішення справи не встановили, а також не визначили, чи свідомо та умисно, та чи взагалі він ухилявся від виконання батьківських обов'язків. Вважає, що позбавлення його батьківських прав не буде відповідати інтересам дитини. Він має бажання приймати участь у вихованні сина, спілкуватися з ним, дарувати йому свою батьківську любов та тепло, в міру своїх фінансових можливостей та потреб сина, належним чином виконувати свої батьківські обов'язки. Позивач та її представник в судовому засіданні позовній вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав наведених в позовній заяві. Також позивач вказала, що після подання даної позовної заяви до суду відповідач зробив спробу налагодити стосунки з сином та приїхав один раз до школи, де син навчається, разом з тим такими діями він навпаки дитину налякав. Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні позову, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Також, відповідач вказав, що неодноразово робив спроби поспілкуватися та побачитися з сином, однак коли він приїжджав по місцю проживання сина, двері йому ніхто не відчиняв, до дитини його не пускали. Йому створюють перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини. Представник третьої особи в судове засіданні не з'явився, просив справу розглядати без його участі, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав підтримав. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та наявні у них докази, доходить наступного висновку. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Сарненського районного управління юстиції Рівненської області 01 лютого 2010 року, [INFO] народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 10 лютого 2014 року в справі №572/91/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 24 лютого 2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 04 лютого 2009 року, розірвано (а.с.5). Як встановлено судом та не заперечується сторонами, малолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області в справі №572/63/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 заробітку (доходу). З розрахунку заборгованості по аліментам від 22 серпня 2017 року №4776/143-39-17, складеного державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції Рівненській області Завгородньою М.О., слідує, що заборгованість по виконанню виконавчого листа №572/63/2014 від 10 лютого 2014 року виданого Сарненським районним судом Рівненської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, станом на 31 липня 2017 року, становить 28 069 грн. 25 коп. (а.с.8). 23 жовтня 2014 року відповідач звернувся до Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області як органу опіки та піклування з приводу його участі у вихованні малолітньої дитини [PERSON] та спілкуванні з нею. Розпорядженням голови районної державної адміністрації від 31 жовтня 2014 року «Про участь батька у вихованні дитини» встановлено порядок побачень відповідача з малолітнім сином [PERSON] (а.с.7). Як слідує з висновку Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області від 31 жовтня 2017 року №15/39-1055 за довідкою №8190 від 09 серпня 2017 року, виданою КП «Житлосервіс» малолітній [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] у [ADDRESS]. Відповідно до акта обстеження матеріально-побутових умов проживання № 130, виданого виконавчим комітетом Сарненської міської ради від 30 серпня 2017 року, у помешканні [PERSON] створені задовільні умови для проживання малолітнього сина. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19 жовтня 2017 року, у помешканні [PERSON] створені необхідні зручності. У письмовому поясненні від 19 жовтня 2017 року, [PERSON] повідомив, що категорично заперечує щодо позбавлення його батьківських прав стосовно малолітнього сина [PERSON]. [PERSON] зазначив, що його колишня дружина чинить йому перешкоди у спілкуванні із сином. Проте, впродовж 2015-2017 років він не звертався до органу опіки та піклування з приводу чинення йому перешкод у спілкуванні із сином з боку його колишньої дружини. Також [PERSON] звернувся з проханням розглядати питання з приводу доцільності позбавлення його батьківських прав без його особистої участі у зв'язку із зайнятістю по роботі. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики на [PERSON], 2010 року народження, учня Сарненської СШР І ст. №5, дитину виховують мама та бабуся. Також адміністрація закладу зазначає, що батько учня жодного разу на батьківські збори не приходив. В ході бесіди, яка була проведена 14 вересня 2017 року, малолітній [PERSON] повідомив, що свого біологічного батька не досить добре пам'ятає, оскільки він не бере участі у його вихованні, зокрема не телефонує йому та не дарує будь-яких подарунків. Також [PERSON] зазначив, що свого батька декілька разів бачив п'яним. Малолітній повідомив, що бажає і надалі проживати разом зі своєю матір'ю, яка забезпечує його усім необхідним. Отже, органом опіки та піклування встановлено, що [PERSON] своїх батьківських обов'язків, зокрема обов'язку виховувати та піклуватися про дитину до досягнення нею повноліття, не виконує на протязі тривалого часу та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання, фактично батько самоусунувся від догляду та виховання сина. Така його поведінка свідчить про свідоме ухиляння від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього [PERSON]. Враховуючи встановлене Сарненська районна державна адміністрація Рівненської області, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно малолітньої дитини [PERSON] (а.с.9-10). З пояснень позивача слідує, що відповідач не виконує батьківських обов'язків щодо виховання малолітнього сина [PERSON], не цікавиться його життям та здоров'ям, не спілкується з ним, матеріально не допомагає, хоча жодних перешкод для цього у нього немає. Однак, як встановлено в судовому засіданні відповідач бажає приймати участь у вихованні свого сина [PERSON], належно виконувати батьківські обов'язки, заперечує проти позбавлення його батьківських прав. На переконання суду, зазначене свідчить про те, що відповідач певною мірою змінив своє ставлення до дитини та проявляє бажання та намагання брати участь у її вихованні. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Як слідує з рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (пункт 58), сам факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення його батьківських прав щодо дочки може свідчити про його інтерес до дитини. Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо свого сина [PERSON] необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Суд звертає увагу і на те, що незалежно від причин припинення виконання своїх обов'язків по вихованню дитини в певний період, відповідач змінив своє ставлення до виховання дитини, має бажання та наміри приймати участь у вихованні свого сина. Згідно ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Висновок органу опіки та піклування Сарненської районної державної адміністрації Рівненської області про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд вважає таким, що суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу учасників провадження на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Враховуючи особу відповідача, обставини справи, суд дійшов переконливого висновку про те, що за даних обставин необхідності позбавляти відповідача батьківських прав немає, позов є передчасним. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела наявності обставин, які б свідчили про необхідність винесення рішення про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини. Водночас, суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своєї неповнолітньої дитини. Відмова в позові не позбавляє позивача в подальшому, повторно звернутись до суду з відповідним позовом. Також, суд звертає увагу щодо необхідності продовження пильного контролю за виконанням відповідачем батьківських обов'язків з боку органу опіки та піклування, що відповідає п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав".

Outcome: dismissed