Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позов мотивовано тим, що 18.11.2015року сторони зареєстрували шлюб, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2018року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач життям дитини не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання побачити сина та приймати участь у його вихованні, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Позивач проживає разом із сином в квартирі батька позивача. В дитини забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Дитина відвідує дитячий садок, йому вчасно проведені профілактичні щеплення, проводяться регулярні амбулаторні огляди. На даний час відповідач відбуває покарання у ДУ «ВУВП (№1)», однак перебуваючи на волі відповідач життям дитини не цікавився. Просить позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] . Ухвалою суду від 12.02.2020року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. 03.07.2020 року ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Федчишеним С.А. прийнято до свого провадження дану цивільну справу та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 15.09.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, підтримав наданий суду висновок. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 18.11.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с.9). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.03.2018року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). Згідно довідки МКП «УК « Територія Комфорту» № 3712 від 13.11.2019року [PERSON] , 2015р.н. проживає разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до листа Центру первинної медико - санітарної допомоги №3 № 1899 від 18.12.2019року [PERSON] батько [PERSON] , 2015р.н., звертався за медичною допомогою для лікування сина протягом 2015-2017р. Протягом 2018-2019р. за медичною допомогою з метою лікування сина, зверталась тільки матір [PERSON] (а.с.12). [PERSON] написав заяву до Вінницького міського суду, у якій заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно дитини - [PERSON] та вказав, що надавав матеріальну допомогу своєму синові. На а.с. 42-52 містяться фіскальні чеки та квитанції про переказ коштів (аліментів) на прізвище [PERSON] та придбання продуктів харчування, одягу та іграшок. Згідно висновку №01-00-011-33588 від 07.07.2020року орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.120-121). З висновку вбачається, що у своїх письмових поясненнях від 08.04.2020 року [PERSON] повідомив, що колишня дружина не дозволяє йому бачитися з сином, аргументуючи це можливим стресом для дитини, а також повідомив, що він надавав синові матеріальну допомогу, але не має на те підтверджуючих доказів. [PERSON] зазначив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав, оскільки любить свого сина та сумує за ним. В судовому засіданні свідок [PERSON] (матір позивачки) суду повідомила, що [PERSON] проживала у шлюбі з [PERSON] від якого у них народився син. Приблизно через рік після народження сина сторони припинили свої шлюбні стосунки та почали проживати окремо один від одного. [PERSON] не піклувався про сина та не надавав матеріальної допомоги на його утримання. [PERSON] знає хто його батько, адже, переглядаючи фотознімки, на яких зображений [PERSON] , він показує на нього та вказує, що це його батько. Зазначила, що відповідач надавав матеріальну допомогу, лише через те, що його батьки змушували його це робити. Свідок [PERSON] (вітчим позивачки) надав суду покази аналогічні показам [PERSON] та додатково зазначив, що на його думку [PERSON] вживав наркотичні речовини та періодично перебував в неадекватному стані, але особисто він не бачив як [PERSON] вживав наркотики чи інші заборонені речовини. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] (батьки відповідача) показали суду, що після розірвання шлюбу їх син - [PERSON] постійно піклувався про сина, надавав йому матеріальну допомогу, а коли не мав можливості надавати таку допомогу, то просив їх допомогти у даному питанні. В періоди коли позивачка від`їжджала на тривалий час, їх онук - [PERSON] проживав разом з [PERSON] близько одного місяця. На теперішній час вони, як бабуся та дідусь, періодично бачаться з онуком та проводять з ним час. При спілкуванні з сином, [PERSON] постійно цікавиться у свідків своїм сином та сумує за ним. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересів дитини. Таке визначення може бути необхідними у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991року № 789ХІІ) дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В абзаці 2 п. 16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 вищевказаної Постанови). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні факт навмисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, щодо дитини [PERSON] та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками. З приводу ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання, виховання та розвиток сина, суд зауважує, що дані факти також не підтвердились в ході розгляду справи та спростовуються фіскальними чеками та квитанціями, з яких вбачається надання [PERSON] аліментів на утримання сина, та в судовому засіданні позивачка підтвердила, що на теперішній час періодично отримує матеріальну допомогу від матері відповідача [PERSON] , яка в свою чергу пояснила суду, що таку допомогу її просить надавати син, оскільки на даний час він не в змозі самостійно надавати допомогу на утримання сина. З огляду на викладене, суд не вбачає у цьому винних дій відповідача. Відмовляючи в задоволенні даного позову, суд приймає до уваги висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] , наданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 07.07.2020 року № 01-00-011-33588, що відповідач бажає брати участь у вихованні сина, по мірі можливостей надає матеріальну допомогу на його утримання, цікавиться життям дитини, вона йому не байдужа, хоча наразі у них не зовсім складаються відносини. Суд вважає, що батько може змінити свою поведінку у кращу сторону та бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини, а тому суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в даній справі. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного згідно ст.ст. 150, 164-167 СК України,

Outcome: dismissed