Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У липні 2017 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Посилаючись на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі ними було придбано за спільні кошти садовий будинок площею 30 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 0,04 га, право власності на яку в подальшому набув відповідач, спільно добудовано гараж, веранду та туалет, а також на те, що відповідач після продажу їх спільного автомобіля „Шевроле Авео" розпорядився отриманими грошима без її згоди не в інтересах сімї, просить з урахуванням недостатнього розміру стягнутих за рішенням суду аліментів на утримання дитини та наявності заборгованості з їх сплати, відступивши від принципу рівності часток подружжя визнати за нею право власності на 2/3 частини садового будинку, 2/3 частини земельної ділянки з усіма наявними надвірними господарськими будівлями та спорудами та стягнути на її користь 1/2 частину коштів від продажу автомобіля „Шевроле Авео". У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, направила до суду свого представника. Представник позивача - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила про їх задоволення. Відповідач у судове засідання не з'явився. Представник відповідача - [PERSON], який брав участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції з Новокаховським міським судом Херсонської області, проти задоволення позову заперечив. Пославшись на те, що право власності на садовий будинок не зареєстроване, у зв'язку із чим не виникло, земельна ділянка не підлягає поділу, оскільки одержана із земель державної власності шляхом приватизації, а кошти, отримані від продажу автомобіля витрачені на потреби родини, просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, пояснення свідків, вивчивши доводи позову та матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, судом встановлено наступне Так, судом встановлено наступні факти. [PERSON] та [PERSON] перебували з 18.08.2006 р. в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 13.03.2017 р. заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва, що набрало законної сили в установленому законом порядку, та мають сина [PERSON], [INFO] (копія рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.03.2017 р., копія ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 27.06.2017 р., копія свідоцтва про народження [NUMBER], виданого МВРАЦС Миколаївського МУЮ). 06.07.2011 р. сторони придбали автомобіль „Шевроле Авео", вартістю 103960 грн., покупцем якого вказана позивач [PERSON] (договір №514448-271 від 06.07.2011 р., укладений між ТОВ „Автоцентр на Будівельників та [PERSON]) Свідок [PERSON], який є батьком позивача, суду пояснював, що під час перебування в шлюбі сімя [PERSON] та [PERSON] проживали спільно з батьками позивача. Відповідач [PERSON] достатнього самостійного заробітку для утримання сім'ї не мав. Вказав, що на земельній ділянці, на якій розташований спірний дачний будинок у СТ «Сонячне» разом з відповідачем будував гараж, інші господарські побудови. Також зазначив. Що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було продано автомобіль «Шевроле Авео», право власності на який було зареєстровано за його донькою та особисто він ([PERSON]) грошей, отриманих від продажу автомобіля, не побачив. Згідно з поясненнями свідка [PERSON], на виконання домовленості щодо продажу автомобіля „Шевроле Авео", право власності на який було зареєстровано за [PERSON], її чоловіком 15.09.2015 р. було передано [PERSON] 6900 доларів США, про що останнім було надано розписку, та в подальшому за безпосередньої участі [PERSON], здійснено його перереєстрацію на неї ([PERSON].), як нового власника вказаного транспортного засобу. Вказані пояснення свідка [PERSON] узгоджуються зі змістом дослідженої судом фотокопії розписки [PERSON] від 15.09.2015 р. (під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]), згідно з якою [PERSON] отримав від [PERSON] 6900 доларів США за автомобіль „Шевроле Авео" 19.02.2013 р. [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі домовились про передачу один одному грошей в сумі 60750 грн. та садового будинку [ADDRESS], загальною площею 30 кв.м., що знаходиться у СВТ „Сонячне". Поясненнями свідка [PERSON], яка є бухгалтером СВТ „Сонячне" підтверджено, що в 2013 році, точної дати вона не пам'ятає, за заявою [PERSON] його прийнято в члени СВТ „Сонячне" та від його імені з того часу сплачувалися відповідні членські внески. Заява [PERSON] про прийняття її в члени СВТ „Сонячне" не надходила. 05.11.2014 р. [PERSON] було надано у власність земельну ділянку, площею 0,04 га, з кадастровим номером [NUMBER] для ведення індивідуального господарства в [ADDRESS], із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Костянтинівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області (копія наказу ГУ Дерземагенства у Миколаївській області від 05.11.2014 р.). Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано відповідачем 02.12.2014 р. (свідоцтво про право власності від 02.12.2014 р., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.12.2014 р.) 09.08.2017 р. позивачкою [PERSON] на своє ім'я замовлено та отримано технічний паспорт на садовий будинок [ADDRESS], основна площа якого становить 32,4 кв.м., загальна площа - 41,9 кв.м. Рік побудови вказаного садового будинку, що вказаний у виготовленому технічному паспорті - 1990 рік. (площа становить - 54,8 кв.м.), гараж, навіс, дві вбиральні - рік побудови - 2015 рік. Реєстрація права власності на вказаний садовий будинок відсутня. Згідно з положеннями ст.ст. 60,61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В разі, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Ст.ст. 316, 328 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ / майно/. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Позивач на обґрунтування позовної вимоги щодо поділу садового будинку [ADDRESS], посилається на те, що він був придбаний під час перебування у зареєстрованому з відповідачем шлюбі за спільні кошти. Проте, з матеріалів справи встановлено, що 19.02.2013 р. [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі домовились про передачу один одному грошей в сумі 60750 грн. та садового будинку [ADDRESS], загальною площею 30 кв.м., що знаходиться у СВТ „Сонячне". Право власності за твердженням самої позивачки у позовній заяві та її представника у судовому засіданні на вказаний садовий будинок не було оформлено ані на [PERSON], ані на даний момент за будь-якою іншою особою. Відповідно до положень Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого Постановою КМУ від 9 вересня 2009 р. N 1035 (що діяв на момент домовленості [PERSON] та [PERSON] про передачу один одному грошей в сумі 60750 грн. та садового будинку), наявність технічного паспорту було лише підставою для проведення відповідної реєстрації права власності на нерухоме майно, в тому числі і садовий будинок, але не замінював правовстановлюючих документів, що підтверджували існування право власності на садовий будинок. Не є правовстановлюючим документом та підтвердженням факту реєстрації права власності в установленому законом порядку технічний паспорт на садовий будинок і на момент розгляду спору судом. Доказів, які б свідчили про те, що право власності на спірний садовий будинок є зареєстрованим, суду не надано. Визнання права власності на певну частину майна внаслідок його поділу між сторонами, щодо якого недоведеним є факт виникнення права власності на це нерухоме майно у встановленому законом порядку у відповідача задоволенню не підлягає. Враховуючи, що підставою визнання за нею права власності на частину земельної ділянки, площею 0,04 га, з кадастровим номером [NUMBER] для ведення індивідуального господарства в [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано 02.12.2014 р. за відповідачем [PERSON], позивачем [PERSON] вказано обставини, визначені ст.. 120 ЗК України та ст.. 377 ЦК України, а саме - поділ будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, відсутність правових підстав для поділу між колишнім подружжям спірного садового будинку, заявлені позовні вимоги про поділ земельної ділянки також задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно положенням п.5 ч.1 ст. 57 СК України, земельна ділянка, набута дружиною/чоловіком за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом України є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, тобто поділу між колишнім не підлягає. Посилання представника позивача [PERSON] на те, що правовий аналіз статей 60,63,69 СК України, статей 328, 331, 368, 372 ЦК України, в тому числі і з врахуванням позицій, висловлених ВСУ у постановах від 11.06.2012 р., справа №6-66ц11, та від 15.05.2013 р., справа №6-37ц13, призводить до висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений під час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток є недоречним, оскільки такі позовні вимоги позивачем не заявлялися. У задоволенні позовної вимоги щодо стягнення на користь позивача 1/2 частини коштів від продажу автомобіля „Шевроле Авео" ( в сумі 151455 грн., що еквівалентно за твердженням позивача 6900 доларів США на момент продажу автомобіля) суд також вважає за необхідне відмовити, оскільки вказаний автомобіль був придбаний та відчужений під час перебування сторонами в зареєстрованому шлюбі за їх обопільною згодою. Доказів того, що отримані від продажу автомобіля кошти були використані відповідачем на його особистий розсуд та всупереч волі позивача [PERSON] суду не надано. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що з особистої розмові з відповідачем [PERSON] зрозумів, що гроші, отримані від продажу автомобіля «Шевроле Авео» були витрачені на вирішення якихось проблем, проте на що саме, йому не відомо. Відповідач [PERSON] йому про це не сказав. Той факт, що в сім'ї позивача та відповідача після продажу транспортного засобу не стали ліпше харчуватися, про що повідомила суду свідок [PERSON], також не може бути розцінено судом як доказ того, що отримані відпродажу автомобіля гроші були витрачені відповідачем всупереч волі позивача. Крім того, належних доказів, що відповідачем було передано отримані від продажу автомобіля в борг іншій особі поза волею відповідача не підтверджені належними доказами. Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed