Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

АТ КБ "Приватбанк" звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 23.01.2013р., вказуючи, що 23.01.2013 року відповідач надав позивачу Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, яка одночасно із Умовами та правилами надання банківських послуг (далі Умови) та Тарифами є кредитним договором. Згідно заяви відповідачу банком надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Позивач зі своєї сторони виконав свої зобов`язання за договором. Відповідач умови кредитного договору не виконав, що призвело до утворення заборгованості, яка станом на 25.02.2021р. складає 16442,84 грн. Ухвалою від 25.03.2021р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначені строки подачі заяв по суті, перше судове засідання призначене на 06.04.2021р. 06.04.2021р. за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладений на 19.05.2021р. 18.05.2021р. від представника відповідача надійшов відзив, за яким у задоволенні позовних вимог просили відмовити. Ухвалою від 19.05.2021р. задоволено клопотання представника відповідача про перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін до розгляду справи в загальному позовному провадженні. Призначено підготовче судове засідання на 18.06.2021р. 18.06.2021р. в зв`язку з перебування головуючого у справі у щорічній відпустці судове засідання відкладено на 22.07.2021р. 30.06.2021р. від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він спростовував доводи представника відповідача та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою від 22.07.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.08.2021р. 19.08.2021р. та 08.09.2021р. розгляд справи відкладався в зв`язку з неявкою усіх учасників у справі відповідно на 08.09.2021р. та 03.11.2021р. Позивач в судове засідання не направив свого представника, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки представника до суду не повідомлено, однак в матеріалах позову є клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача адвокат Вялова І.М. надала заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність відповідача, проти задоволення позовних вимог заперечувала, підтримала свою позицію, викладену у відзиві на позов, просила у задоволенні позовних вимог відмовити, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.09.2019р. по справі №442/7667/17 (провадження №61-47140св18), та Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013р. у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996 року. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, 5 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що 23.01.2013р. відповідач звернувся до ПАТ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ "Приватбанк", із Заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та погодився, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір про надання банківських послуг. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно довідки, наданої позивачем, відповідач користувався декількома кредитними картками. Термін дії останньої встановлений до грудня 2019р. У відзиві представник відповідача вказувала, що витяг з Тарифів обслуговування кредитної кратки і Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку не визнаються відповідачем та не містять його підпису, а тому їх не можна розцінювати як складову кредитного договору від 23.01.2013 року шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Більше того, вказана Анкета-заява не містить погодженої сторонами відсоткової ставки за користування кредитними коштами. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді порядок зміни процентної ставки, можливість нарахування банком комісії, встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що відповідає правовим позиціям викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) та Верховного Суду від 25.09.2019р. по справі №442/7667/17 (провадження №61-47140св18). Також представник відповідача звертає увагу суду на висновок викладений у рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013р. у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 22.11.1996 року, за яким умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Вказаний висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року №39/248. Крім цього, представник позивача звертає увагу суду, що згідно розрахунків заборгованості наданих позивачем до суду відповідач сплатив заборгованості в сумі більшій, ніж надана сума кредиту, а тому будь-яка заборгованість у відповідача перед позивачем відсутня. Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту (в тому числі простроченим) комісії, пені та штрафу (фіксованої частини та процентної складової) є незаконними, безпідставними та необгрунтованими. Також, на думку представника відповідача, укладений між сторонами кредитний договір від 23.01.2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Відповідно до довідки, наданої позивачем, термін дії картки відповідача № [NUMBER] - з 23.01.2013 року по березень 2016 року, а картки № [NUMBER] - з 10.08.2016 року по грудень 2019 року. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою частиною кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом отсаннього дня місяця дії картки, а не закінчення троку дії договору (аналогічний висновок викладений у правовій позиції Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс/14). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. У заяві позичальника відсутні умови договору про встановлення відсотків за користування кредитом, нарахування пені. З розрахунків та виписки з особового рахунку відповідача вбачається, що позивачем протягом строку дії кредиту нараховувались проценти, пеня та страхові платежі. Банк, наполягаючи на задоволенні позову, обґрунтовуючи розмір і порядок нарахування процентів та пені, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, процентів від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін щодо про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Отже, суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому виді проценти за користування кредитом та умови нарахування пені. З розрахунків заборгованості вбачається, що станом на 31.07.2016р. за рахунок сплачених відповідачем коштів позивачем були погашені безпідставно нараховані проценти, штрафи та пені за кредитом; станом на 25.02.2021р. позивачем за рахунок списаних процентів з рахунку кредиту сума такого кредиту була збільшена штучно на 22532,09 грн., при цьому позивач сплатив в рахунок погашення кредиту всього 66981,21грн., з яких 1144,63 грн. банком були направлені на погашення безпідставно нарахованої пені. Крім того, жодних доказів наявності відкритого карткового рахунку в період з грудня 2019 року по лютий 2021 року позивачем не надано, однак в розрахунках і виписці рух коштів показано. Враховуючи викладене, суму заборгованості, яку просить стягнути позивач, а також те, що відповідачем були внесені кошти на погашення кредиту в сумі 23676,72 грн., які банк направив на погашення безпідставно нарахованих процентів та пені, суд вважає що у відповідача відсутня заборгованість перед позивачем за вказаним вище кредитним договором, отже в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed