Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

12 лютого 2016 року позивачем подано позов про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO] без дозволу батька [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що деякий час проживала з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. На теперішній час спільно не проживають. Після припинення стосунків з відповідачем по справі син проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. У зв'язку з тим, що територія Донецької області є тимчасово окупованою і поблизу розташованих містах йдуть бойові дії, вона стурбована за життя своєї дитини. З цих підстав, вона прийняла рішення тимчасово виїхати за межі України. У зв'язку з тим, що [PERSON] тривалий час відсутній в м. Донецьку і з ним втрачений будь - який зв'язок, вона не може отримати дозвіл від нього на вивіз їх спільної дитини за кордон. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини строком до 01 березня 2019 року та надати дозвіл на оформлення проїзного документа дитини без дозволу батька. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Позивач у судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений через розміщення інформації на веб-сторінці Дзержинського міського суду Донецької області у розділі «Виклик учасників процесу до суду, які знаходяться в зоні АТО» 20.04.2016 року відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності суду не подавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як повідомила позивач в своєму позові сторони по справі деякий час проживали однією сім'єю без реєстрації шлюб. Згідно свідоцтва про народження [INFO] народився хлопчик [PERSON], матір'ю якого записана [PERSON], а батьком дитини записаний відповідач по справі - [PERSON] (а.с. 8). Як зазначено у позові після припинення стосунків з відповідачем по справі неповнолітній син залишився разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд дитини за кордон. У зв'язку з цим суд зазначає. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну. Включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152. При цьому порядок перетину через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей визначений Тимчасовим Порядком контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затверджених Наказ першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) 12.06.2015 № 415ог (у редакції наказу першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) 26.12.2015 № 1182ог). Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходяи з системного аналізу Порядка оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, кожній дитині, яка є громадянином України, оформлюється окремий паспорт, незалежно від віку. Відповідно до п.5.1.1 Тимчасового Порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно п. 5.1.2 виїзд з неконтрольованої території громадян України: які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Проаналізувавши всі обставини справи, та враховуючи, що територія міста Донецька, де проживає позивач з сином на даний момент є небезпечним місцем, у зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд з неконтрольованої території з можливістю в'їзду до цієї території та вільне пересування по іншій території України, а також виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], уродженця м.Донецька Ленінського району Донецької області в супроводі його матері [PERSON], [INFO], уродженки м. Донецька на відпочинок, навчання та оздоровлення, відповідає інтересам дитини. Тому відсутність згоди батька дитини порушує її права на вільне пересування, відпочинок, оздоровлення та навчання. За таких підстав суд не вбачає підстав в ненаданні тимчасового дозволу на виїзд з неконтрольованої теиторії та в'їзд до цієї території, а також виїзд за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO], уродженцю м.Донецька Ленінського району Донецької області, Україна без згоди батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON], [INFO], уродженки м. Донецька. В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька одноразово. З урахуванням обставин справи, віку дитини тимчасовий дозвіл на виїзд/в'їзд неповнолітнього [PERSON] через лінію зіткнення , а також виїзд за кордон слід визнати доцільним до 01 вересня 2017 року. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини, позивач не позбавлена права звернутися до суду з аналогічним позовом. В частині надання позивачеві [PERSON] дозволу на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів для тимчасового виїзду за межі України для неповнолітньої дитини, суд вважає за можливе задовольнити, оскільки дитина проживає разом із позивачем, та їх оформлення саме позивачем ніяк не впливає на участь відповідача [PERSON] у здійсненні виховання дитини, а є необхідним для виїзду дитини за кордон. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial