Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до [PERSON] треті особи Тарасівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області, ПП ПБТІ «Інвентаризатор» про визнання права власності на 1/2 частки майна спільної сумісної власності. В позовній заяві вказано, що 11.08.1985 року [PERSON] та [PERSON] (дівоче прізвище Богдан) [PERSON] уклали шлюб. 28.01.1997 року рішенням 11 сесії 12 скликання Тарасівської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області [PERSON] надано земельну ділянку розміром 0.25 га, яка розташована в с. Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських споруд. 15.09.1997 року [PERSON] видано свідоцтво про забудову земельної ділянки в с. Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області по вул. Петровського, яке зареєстроване під №25 в справах проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро головного архітектора району Зіньківської районної ради Полтавської області. Вони з чоловіком збудували житловий будинок, літню кухню, погріб, господарський сарай та зареєстрували своє місце проживання у даному житловому будинку по вул. Петровського с. Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області. Технічний паспорт на житловий будинок відсутній. 08.08.2013 року рішенням Зіньківського районного суду Полтаської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 13.01.2014 року позивач звернулася до відповідача з вимогою добровільно поділити майно, але отримала відмову. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свою позовну заяву та уточнила і просить визнати 1/2 частки майна спільної сумісної власності, а саме на будинок та прибудови, які розташовані за адресою с. Тарасівка, вул. Петровського 12 а , Зіньківського району, Полтавської області. Представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач спочатку визнав позовні вимоги, а потім змінив свою думку та позовні вимоги визнав частково, вказавши, що господарство недобудоване та не уведене в експлуатацію. Представник третьої особи Тарасівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, позовні вимоги визнав. Заслухавши позивача, представника позивача, який підтримав позовні вимоги, відповідача зачитавши заяву третьої особи, який визнав повністю позовні вимоги та розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню.\~ Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... . Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... . Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Судом встановлено, що 11.08.1985 року [PERSON] та [PERSON] ( дівоче прізвище Богдан) [PERSON] уклали шлюб. 28.01.1997 року рішенням 11 сесії 12 скликання Тарасівської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області [PERSON] надано земельну ділянку розміром 0.25 га, яка розташована в с. Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських споруд. 15.09.1997 року [PERSON] видано свідоцтво про забудову земельної ділянки в с. Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області по вул. Петровського, яке зареєстроване під №25 в справах проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро головного архітектора району, Зіньківської районної ради, Полтавської області. 08.08.2013 року рішенням Зіньківського районного суду Полтаської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 13.01.2014 року позивач звернулася до відповідача з вимогою добровільно поділити майно, але отримала відмову. Як вказує позивач, [PERSON], вони з чоловіком збудували житловий будинок, літню кухню, погріб, господарський сарай та зареєстрували своє місце проживання у даному житловому будинку по вул. Петровського с. Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області. Технічний паспорт на житловий будинок відсутній. Суд до даного твердження позивача підходить критично, так як ним не надано доказів того, що [PERSON] зареєстрована саме за адресою с. Тарасівка, вул. Петровського, Зіньківського району, Полтавської області, так як згідно паспорта позивача (а.с.4) вона зареєстрована в [INFO] з 1991 року, а дозвіл на будівницвто був отриманий тільки 1997 року. Відповідач підтвердив той факт, що вони проживали та були прописані в батьків [PERSON]., позивачем не оспорювала цього. Крім того позивачем не надано доказів того, що, будівництво, яке вони розпочали з чоловіком має юридичну адресу, так як згідно всих дозвільних документів та довідок із сільської ради вказується адреса забудови: Тарасівка, вул. Петровського, Зіньківського району, Полтавської області, без номера будинку. Також відповідачем було вказано, що не оспорювалося позивачем, [PERSON], що забудова по вул. Петровського, в Тарасівці, Зіньківського району, Полтавської області, проводилася із відступом від плану, а саме розмір будинку більший ніж вказано у його технічній характеристиці та типовому проекті № 181-94-114-84, придубови також мають більші розміри чим вказано на плані та типовому проекті №194-24-141. Відповідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2011 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачем, [PERSON] не надано суду ніяких доказів, яке саме майно нею було придбане, або малося (нажите) із відповідачем під час спільного проживання, його джерело та час його придбання (а.с.1-28). Відповідно до статті 331 «Набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва» вказано: 1. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. 2. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 3. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» , в якому зазначено, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та обєкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У звязку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та обєкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. На основі викладеного суд бере до уваги, що господарство, яке розташоване в с. Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області вул. Петровського, 12 а, як вказав позивач, не має юридичної адреси. Таких доказів позивачем не було надано. Але суд бере до уваги, що господарство, яке розташоване в с. Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області вул. Петровського, може мати номер будинку «12 а», - як визнає відповідач, а тому в цій частині позовних вимог суд задовольняє їх. Суд також бере до уваги, що вищевказане господарство, що не оспорюється сторонами, будується з порушенням типових проектів та дозволів. Будинок та господарські прибудови не введені в експлуатацію, як цього вимагає чиненне законодавство. Позивач просить в уточнених позовних вимогах визнати право власності на 1/2 частки майна спільної сумісної власності, а саме на будинок та прибудови, які розташовані за адресою с. Тарасівка, вул. Петровського 12 а , Зіньківського району, Полтавської області. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно\~ст.58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності. Суд, відповідно до ст. 331 ЦК України не ухвалює рішення про визнання права власності на незавершений будівництвом будинок, а лише визнає, що матеріали, обладнання, які були використані під час будівництва за адресою с. Тарасівка, вул. Петровського, 12 а, Зіньківського району, Полтавської області є об'єктом спільної сумісноі власності подружжя на підставі статті 60 СК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial