Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом, яким ставить вимоги про виділення йому 1/2 частини житлового будинку № 127 в житловому масиві "Крошенській" Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області та 1/2 частини земельної ділянки під таким будинком площею 0,10 га (далі за текстом спірні об'єкти нерухомості), як обєктів спільної сумісної власності з відповідачем. В обґрунтування такого позову зазначає, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі на час будування такого будинку, приймав фінансову та трудову участь у його зведенні. Кошти витрачені на будування витрачались із сімейного бюджету. Саме тому просив задовольнити такі вимоги. [PERSON] зазначені вимоги не визнала, просила відхилити, а в обґрунтування такої позиції зазначила наступне. Дійсно, будинок був зведений за час шлюбу, однак за її особисті кошті. Земельна ділянка, на якій розташований будинок, хоча і виділялась за час шлюбу, однак була приватизована і не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Колишній чоловік та позивач у справі допомагав фізично у будівництві спірного будинку, адже власних коштів на фінансування не мав. 90% від вартості будинку були вкладені особистими коштами [PERSON] Решту було вкладено її колишнім чоловіком. Одночасно, [PERSON] подала власний та зустрічний позов, яким просила визнати спільним сумісним майном автомобіль, зареєстрований за колишнім чоловіком, виділити їй 1/2 його частину, залишивши такий обєкт рухомого майна за чоловіком із сплатою половину його вартості колишній дружині. Позивач за первісним позовом, зустрічні вимоги визнав частково, погодившись із тим, що таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак заперечував щодо виплати половини його компенсації позивачеві за зустрічним позовом. Заслухав пояснення сторін та їх представників, показання свідків, допитаних за клопотанням обох сторін, дослідив матеріали надані обома сторонами, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 2004 року (а.с.6) до 30 листопада 2015 року (а.с.44). До часу укладення шлюбу сторони у фактичних шлюбних стосунках не перебували. Права власності на спірний житловий будинок були зареєстровані за відповідачем по первісному позову 14 лютого 2013 року (а.с.7). [PERSON] отримала у власність спірну земельну ділянку 7 жовтня 2008 року (а.с.9). Технічний паспорт, серед іншого, містить рік побудови спірного будинку 2011 (а.с.10 12). Відповідач за первісним позовом зареєстрована у спірному будинку з 8 вересня 2015 року (а.с.14). Рішенням суду від 26 жовтня 2015 року, крім розірвання шлюбу між сторонами, було вирішено стягувати аліменти на утримання двох малолітніх дітей сторін на користь [PERSON] (а.с.44). [PERSON] є власником автомобіля марки "ЗАЗ 1103" номер "АМ3806ВО", права на які зареєстровано 20 вересня 2014 року (а.с.46,47). Вартість такого автомобіля, на час розгляду справи судом першої інстанції, становить 32 279 гривень (а.с.49). Послуги спеціаліста із оцінки такого автомобіля склали 250 гривень (а.с.48). [PERSON] є дочкою особи допитаної як свідка у даній справі [PERSON] (а.с.59,60,125). [PERSON] є братом [PERSON] (а.с.62), який, на час зведення будинку, займався підприємницькою діяльністю (а.с.73-75). Остання, в період шлюбу, укладала договори на здійснення будівельних та інших робіт по зведення та облаштуванню спірного будинку (а.с.63 67). [PERSON] 25 лютого 2011 року продав власний автомобіль марки "ЗАЗ 13110" [PERSON], допит якого був здійснений в судовому засіданні (а.с.124). Кошти від продажу такого автомобіля були надані в борг [PERSON] за відповідною розпискою (а.с.72). З 17 листопада 2010 року по 17 лютого 2011 року [PERSON] знімала кошти з депозитного рахунку в банку. Загальна сума коштів на день відкриття рахунку становила 12 400 доларів США (а.с.70 71). [PERSON] в період будування будинку придбавав певні будівельні матеріали (а.с.89 105), працював на декількох роботах та отримував заробітну плату (а.с.106 116). Мати [PERSON], яка також була допитана як свідок у даній справі, є інвалідом дитинства, отримує пенсію на таких підставах і виплату в разі втрати годувальника (а.с.119 123). Сторони обопільно суду повідомили, що будівництво спірного будинку було розпочато в 2009 році. Свідки, допитані у справі, пояснили наступне. [PERSON] зазначила, що продала у свій час належну земельну ділянку і кошти від цього надала дочці саме для будівництва спірного будинку. Кошти були розміщені на депозитному рахунку банку і з часом знімались для зведення будинку. Син свідка та брат [PERSON] гроші отримані від продажу автомобіля дав в борг останній також для будівництва будинку. Також, свідок давала і власні кошти дочці, крім виручених від продажу земельної ділянки, для проведення будівельних робіт. [PERSON] давав кошти на будівництво спірного будинку, однак в яких розмірах свідок не знає. Свідок [PERSON] зазначив, що дійсно купував автомобіль у брата [PERSON] за 5 тисяч доларів США. Свідок [PERSON] зазначила, що будинок зводився за кошти як сторін так і їх батьків, в тому числі і її коштів. Син свідка [PERSON], крім фінансових витрат, приймав безпосередню участь у будівництві. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Сімейного Кодексу України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ст. 61 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову та для часткового задоволення зустрічного позову виходячи з наступного. Аналіз пояснень [PERSON], показань свідків [PERSON], [PERSON] та письмових матеріалів дають суду достатні підстави вважати, що будівництво будинку здійснювалось за кошти подружжя. Так, [PERSON] власними поясненнями зазначала, що її колишній чоловік приймав участь у будівництві спірного будинку, однак із меншою часткою. Мати відповідача за первісним позовом, своїми показаннями такі пояснення своєї дочки підтвердила. Мати [PERSON] доповнила пояснення та показання зазначених осіб власними, що всі приймали участь у зведенні спірного будинку. Така позиція [PERSON], у сукупності із показаннями та поясненнями зазначених осіб, підтверджується також наданими документами про придбання будівельних матеріалів у період будівництва спірного будинку. Суд погоджується із доводами [PERSON], вважає їх обґрунтованими в тій частині, що розмір частки внесений нею у зведенні спірного будинку значно більший, разом з тим матеріальний закон та обсяг заявлених та розглядуваних судом позовних вимог не дає підстав відступати від часток подружжя у спільному майні, адже це не визначалось окремою домовленістю між ними або шлюбним договором. Існування останніх не було підтверджено сторонами належними та допустимими доказами в порядку та в строки визначені процесуальним законом. Підстав для застосування положень ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України і відступлення від рівності часток у суду не було, враховуючи встановлене судом і зазначене вище. За таких фактичних обставин справи та норм матеріального закону, який регулює дані правовідносини, суд вважає доводи заперечень за первісним позовом безпідставними і такими, які не заслуговують на увагу. Одночасно первісний позов таким, який підлягає до задоволення. Прийняти інше законне рішення, суд вважає, за наявності наданого сторонами обсягу доказів, не має можливості навіть враховуючи принцип справедливого розгляду даної справи, закріпленого положеннями ст. 1 ЦПК України. Стосовно земельної ділянки виділеної і приватизованої [PERSON] за час шлюбу, суд вирішує наступне. Дійсно, положеннями абзацу першого пункту 18 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 7 квітня 2004 року із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2, визнано що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Мало того, така земельна ділянка була виділена та на неї були зареєстровані права власності за [PERSON] не в час дії положень ч. 5 ст. 61 СК України (Закон № 2913 був прийнятий 11 січня 2011 року, набув чинності 8 лютого 2011 року). Разом з тим, відповідно до положень абзацу другого п. 18 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 7 квітня 2004 року із відповідними змінами, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3К, 377 ЦК. Аналогічну правову позицію було викладено і в рішенні Верховного Суду України від 21 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15, що, на переконання суду, стверджує про усталену практику з даних правовідносин. Саме за таких обставин суд вважає, що за позивачем за первісним позовом слід визнати права власності і на 1/2 частину спірної земельної ділянки, як обєкта спільної сумісної власності подружжя. Стосовно вимог за зустрічним позовом, суд вирішує наступне. Сторонами не оспорювався факт належності спірного автомобіля до обєкту спільної сумісної власності. Крім цього, такий факт підтверджується і дослідженими судом та зазначеними вище матеріалами. За таких фактичних обставин справи та згаданих норм матеріального закону, суд вважає, що автомобіль має бути визнаний об'єктом спільної сумісної власності сторін та в цій частині позов підлягає до задоволення. Враховуючи відсутність окремої домовленості між сторонами та шлюбного договору, суд вважає, що частки сторін у такому майні, також є рівними, в зв'язку з чим підлягає до задоволення і інша частина вимог позивача за зустрічним позовом. Стосовно стягнення з [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, суд вирішує відмовити за відсутності на те згоди останнього. Так, положеннями речення другого ч. 2 ст. 364 ЦК України визначено, що компенсація частки майна може бути надана лише у разі його згоди. В судовому засіданні позивач за первісним позовом такої згоди не надав і було об'єктивно встановлено, що такий обєкт права спільної сумісної власності сторін поділу або виділу не підлягає, також враховуючи ту обставину, що [PERSON] не має коштів для такої компенсації. Аналогічної правової позиції з даного приводу дійшов і Верховний Суд України при розгляді справи №6-2925цс15. Вирішив саме зазначеним способом, суд, у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, суд присуджує судові витрати наступним чином. Позивач за первісним позовом звернувся до суду і сплатив судовий збір в максимальному розмірі за розгляд даних вимог у розмірі 3 658 гривень (а.с.2,20). Такі вимоги підлягають до повного задоволення, і, враховуючи положення речення першого ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] дана сума судового збору підлягає до стягнення. Розширеному тлумаченню, згадувані норми процесуального закону, не підлягають. Позивач за зустрічним позовом при зверненні до суду із вимогами такої заяви, сплатив судового збору в розмірі 551,20 гривень (а.с.36) та оплатив вартість послуг спеціаліста за проведення оцінки автомобіля в розмірі 250 гривень (а.с.48). Обсяг сплачених судових витрат за зустрічним позовом становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати (1378х0,4=551,20). Враховуючи, що зустрічний позов підлягає до часткового задоволення та сума судового збору за такий позов здійснена в мінімальному розмірі та яка не може бути поділена в залежності від задоволених вимог, суд вирішує стягнути таку суму витрат в повному обсязі на користь позивача за зустрічним позовом на підставі положень речення другого ч. 1 ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial