Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовною заявою, якою просять суд ухвалити рішення, яким визнати за ними право власності на житловий будинок [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,2997 га для ведення особистого селянського господарства і на земельну ділянку площею 0,0706 га для обслуговування житлового будинку у [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері в рівних частинах. Свої вимоги мотивують тим, що у 1961 році їх батьки побудували житловий будинок [ADDRESS] [INFO] помер батько позивачів [PERSON]. Після смерті батька відкрилася спадщина на усе його майно, у тому числі і на житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки: площею 0,2997 га для ведення особистого селянського господарства і площею 0,0706 га для обслуговування житлового будинку у [ADDRESS] Мати позивачів [PERSON] вступила у володіння та управління спадковим майном після смерті батька, так як постійно була зареєстрована та проживала із ним у спадковому житловому будинку. [INFO] померла їхня мати так і не оформивши своїх спадкових прав після смерті батька. Після її смерті також відкрилася спадщина на її майно, у тому числі і на майно, яке вона успадкувала після смерті свого чоловіка. Єдиними спадкоємцями по закону після смерті матері є позивачі, які звернулися до нотаріальної контори із заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину, однак отримали відмову у видачі такого через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок, що позбавляє їх можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушені звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивачі подали до суду заяву про слухання справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області надіслав до суду заяву, якою просить суд справу розглянути без його участі. Позовні вимоги не заперечує. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність",Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII"Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування",Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат",постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105"Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Так, довідкою виконавчого комітету Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області № 170 від 07 листопада 2016 року встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належав померлому [PERSON]. Разом із ним у даному житловому будинку постійно була зареєстрована та проживала його дружина [PERSON]. Відповідно до копії технічного паспорту від 10 березня 2016 р., серія [NUMBER] який виданий Стриським міжрайонним БТІ, загальна площа житлового будинку [ADDRESS] становить 49,1 кв. м, житлова 36,9 кв. м; допоміжна 12,2 кв. м. Інвентаризаційна вартість будинку становить 166624 грн., рік побудови 1961 р. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22 жовтня 2016 року, [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0,2997 га для ведення особистого селянського господарства на підставі Державного акту серії [NUMBER] від 12 грудня 2000 року, та земельну ділянку площею 0,0706 га для обслуговування житлового будинку у [ADDRESS] Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO], [PERSON] помер [INFO] у м. Львів. Як зазначено у ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено та підтверджено документально той факт, що [PERSON] постійно до дня смерті чоловіка була зареєстрована та проживала із ним у спадковому житловому будинку. Відтак є такою, що спадщину після його смерті прийняла. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 09 червня 2015 року, [PERSON] померла [INFO] у м. Львові. Судом встановлено, що позивачі: [PERSON] та [PERSON] є синами померлих: [PERSON] [PERSON] та [PERSON] (згідно свідоцтва про народження). Згідно матеріалів спадкової справи № 621, заведеної 21 липня 2015 року після смерті [PERSON], позивачі [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті своєї матері. Відтак позивачі являються єдиними спадкоємцями по закону після смерті своєї матері, які спадщину прийняли. Згідно постанови завідувача Жидачівської ДНК № 912/02-31 від 11 листопада 2016 року, позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадковий житловий будинок. За ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як зазначено у ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно зі ст. ст. 81, 126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Таким чином, обставин, які вказували б на те, що спадкодавець [PERSON] при житті набула або володіла житловим будинком з господарськими спорудами [ADDRESS] неправомірно, або ж на вказане майно окрім позивачів, які в передбачений законом спосіб прийняли спадщину чи з інших підстав, претендують інші особи, в суді не встановлено. Позивачі, як сини спадкодавця, прийняли спадщину, оскільки у визначений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, відтак суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved