Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ ІНВЕСТ» про захист прав споживачів. В обґрунтування позову зазначила, що 15.03.2017 року вона та відповідач уклали Договір про отримання товарів у системі "Плати Пізніше". Предметом договору є купівля позивачем у відповідача мобільного телефону Apple IPhone 5S 16Gb Space Gray Neverlock вартістю 7470.59 гривень, у тому числі зі сплатою авансу у розмірі 1245,10 гривень, які сплачуються при укладенні договору. Відповідач тричі поштою направляв позивачеві мобільний телефон AppleIPhone 5S 16Gb Space Gray Neverlockі кожного разу телефон був неналежної якості, що змусило позивача кожного разу повертати телефон відповідачу. Останній телефон, який був наданий відповідачем на виконання Договору, позивач повернула відповідачу 20.04.2017 року поштою, так як він був теж неналежної якості. Після цього відповідач відмовився виконувати Договір та повертати позивачеві сплачений по Договору аванс у розмірі 1245,10 гривень. Відповідач не зміг виконати Договір про отримання товарів у системі "Плати Пізніше" від 15.03.2017 року і поставити позивачеві належної якості мобільний телефон. Позивач бажає розірвати Договір з відповідачем, стягнути з відповідача аванс у розмірі 1245,10 гривень та стягнути з відповідача пеню в розмірі 3% від ціни замовлення за кожний день затримки його виконання на підставі пункту 5.1 статті 10 частині 1 та частини 5 Закону України "Про захист прав споживачів». Договір відповідачем є невиконаним з 15.04.2017 року. Оскільки 30 днів це є розумний термін для виконання договору купівлі-продажу. Затримка виконання договору про отримання товарів у системі "Плати Пізніше" від 15.03.2017 року у квітні, травні 2017 року складає 46 днів. Три проценти за 46 днів прострочення виконання договору позивач вказує в розмірі 10 309,52 грн. Відповідач не виконавши Договір про отримання товарів у системі "Плати Пізніше" від 15.03.2017 року спричинив позивачеві моральну шкоду у розмірі - 500 гривень, оскільки залишив її без засобу зв'язку, що призвело до порушення її життєвого ритму. Їй тепер необхідно витрачати додаткові зусилля для пошуку іншого продавця та витрачати час на стягнення грошей з відповідача. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з»явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв»язку з чим суд за згодою представника позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв"язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 15.03.2017 року позивач [PERSON] та відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕВ ІНВЕСТ» уклали Договір про отримання товарів у системі "Плати Пізніше". Предметом договору є купівля позивачем у відповідача мобільного телефону Apple IPhone 5S 16GbSpace Gray Neverlock вартістю 7470.59 гривень, у тому числі зі сплатою авансу у розмірі 1245,10 гривень, які сплачуються при укладенні договору. (а.с. 5). Телефон, який був наданий відповідачем на виконання Договору, позивач повернула відповідачу 20.04.2017 року поштою, так як він був , за твердженням позивача неналежної якості. (а.с. 6). У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною 2 статті 627 ЦК України встановлено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Оскільки відповідач не виконав умови договору , не надав позивачеві належної якості товар, то суд вважає доведеною та обгрунтованою вимогу позивача щодо розірвання договору про отримання товарів у системі "Плати Пізніше" від 15.03.2017 року, що укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕВ ІНВЕСТ" та вимогу про стягнення авансу за телефон в розмірі 1245,10 грн. Що ж стосується вимоги позивача про стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛЕВ ІНВЕСТ" на користь [PERSON] пеню за невиконання Договору про отримання товарів у системі "Плати Пізніше" від 15.03.2017 року у розмірі 10 309,52 гривень та 500 гривень моральної шкоди, суд вважає їх не обгрунтованою та відмовляє в задоволенні цієї частини позову з огляду на наступне. Згідно ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» , споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт(надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання забов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Проаналізувавши вказані норми закону, суд не вбачає в діях відповідача прострочення виконання зобов»язання, адже сама позивач стверджує, що їй надсилався телефон три рази, але вона його повертала. Тобто з моменту укладання договору відповідач постійно намагався виконати зобов»язання та надати позивачеві телефон, а отже своєчасно приступив до виконання договору. Того факту, що телефони позивачеві надсилалися не належної якості позивачем не доведено. Суд не має змоги встановити, яка сторона винна в невиконанні договору по теперішній час, оскільки телефони повернуті, призначити експертизу на предмет якості телефону чи телефонів не має можливості. А тому вимога про стягнення збитків з відповідача не доведена позивачем взагалі. Що стосується стягнення моральної шкоди з відповідача, то як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами в розглянутій справі, є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено. П. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», який також поширюється на спірні правовідносини, передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Законом України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції" N 3390-VI від 19.05.2011, яким внесено зміни в положення пункту 5статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів", що передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), визначено термін такої шкоди - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Отже , п. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя, здоров»я продукцією. Судом не встановлено, що невиконання відповідачем умов договору могло призвести до ситуації, яка могла стати небезпечною для життя і здоров'я позивача, а тому підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди у відповідності до вимог передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» в даних спірних правовідносинах також відсутні. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи частково підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об»єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. В пункті 36 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10 роз»яснюється, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи часткове задоволення позову, а також те, що позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 640,00 грн. за вимогу немайнового характеру розірвання договору та 640,00 грн. за вимогу майнового характеру стягнення суми авансу.

Outcome: partial