Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

10.04.2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача, третьої особи про визнання права на отримання у приватну власність земельної ділянки в порядку спадкування після смерті бабусі [PERSON] на земельну ділянку площею 12,56 га, яка знаходиться на території Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області. 29.05.2017 року позивач надала уточнену позовну заяву, в якій просила визнати її право на завершення приватизації земельної ділянки та отримання свідоцтва про право на земельну ділянку в порядку спадкування (а.с.27-30). Позивач у позові зазначила, що [INFO] померла її бабуся - [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть, [NUMBER], видане виконавчим комітетом Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, [INFO]. Після її смерті, відкрилася спадщина на належне її майно, до складу якого входить земельна ділянка, розміром 12,56 га, розташована на території Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області. Вказана земельна ділянка належить спадкодавцеві на підставі Сертифікату на земельну частку (пай) [NUMBER] від 15.05.1996 року № 44 виданого КСП «Авангард» на підставі рішення Гуляйпільської райдержадміністрації від 31 липня 1996 року № 285. 13 жовтня 2016 року, вона, звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Тетяни Миколаївни, щоб подати заяву на прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, у зв'язку з тим, що вона, не була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем. Оскільки факт проживання зі спадкодавцем однією сім'єю повинен встановлюватися судом, їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. 05 січня 2017 року Гуляйпільський районний суд Запорізької області ухвалив рішення, відповідно до якого встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO], у період з 1992 року до моменту смерті [PERSON], яка померла [INFO]. 13 жовтня 2017 року вона звернулася до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округа Запорізької області Демченко Тетяни Миколаївни для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом, але розглянувши документи, подані позивачем, нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з тим, що вона пропустила строк для прийняття спадщини у шість місяців з часу відкриття спадщини, а також, для оформлення свідоцтва потрібен документ, підтверджуючий право власності на земельну ділянку, яким вважається відповідний державний акт. За життя її бабуся не встигла отримати державний акт на право власності на земельну ділянку. Позивач зверталася з питанням щодо виготовлення землевпорядної документації на вищезазначену земельну ділянку, але їй було в цьому відмовлено. Прохає суд визнати за нею [PERSON], в порядку спадкування право на завершення приватизації та отримання свідоцтва про право власності на земельну ділянку розміром 12,56 га., розташованої на території Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, яка належала спадкодавцеві [PERSON], померлій [INFO], на підставі сертифікату на земельну частину (пай) [NUMBER] від 15.05.1996 року № 44 виданого КСК «Авангард» на підставі рішення Гуляйпільської райдержадміністрації від 31 липня 1996 року № 285. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином, заяв та клопотань про його відкладення до суду не надала. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає проводити розгляд справи за її відсутності, на уточнених позовних вимогах наполягає, прохає їх задовольнити (а. с. 39) Представник відповідача - Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області в судове засідання не з'явився, надав через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає проводити розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує в повному обсязі (а. с. 22). Представник третьої особи, відділу Держгеокадастру у Гуляйпільському районі Запорізької області в судове засідання не з'явився, надав через канцелярію суду письмову заяву, в якій прохає проводити розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує в повному обсязі (а. с. 38). Третя особа, приватний нотаріус Демченко Тетяна Миколаївна в судове засідання не з'явилася, про час і місце його проведення була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань не надала. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши обставини справи, представлені докази та надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до таких висновків. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] бабуся позивача [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 12.12.1997 року виконавчим комітетом Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, актовий запис № 33 (а. с. 9). Згідно копії сертифікату на право на земельну ділянку (пай) [NUMBER] від 31.07.1996 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 12,56 га, яка знаходиться на території Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, яка перебуває у колективній власності КСП «Авангард» (а .с. 10). Відповідно до довідки від 05.08.2016 року № 564 відділу Держгеокадастру у Гуляйпільському районі Запорізької області гр. [PERSON] є в списках додатку до державного акту на право колективної власності на землю в КСП «Авангард», на її ім'я виписаний сертифікат на земельну частику (пай) [NUMBER] від 15.05.1996 року № 44, розмір паю 12,56 га вартістю 81 664,53 грн. з урахуванням коефіцієнту для ріллі -1,756, що введений в 2012 році згідно постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2011 року № 1185. Сертифікат затверджено розпорядженням голови районної державної адміністрації від 31.07.1996 року № 282 (а. с. 11) Таким чином, встановлено, що бабуся позивача [PERSON] за життя здобула право на отримання у приватну власність вказаної земельної ділянки, але не встигла належним чином оформити та зареєструвати за собою право власності на цю ділянку. Відповідно до рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області № 315/1285/16-ц від 05.01.2017 року був встановлений факт того, що позивач проживала однією сім'єю з [PERSON] у період з 1992 року і по день смерті останньої 12.12.1997 року (а.с.13-15). Постановою приватного нотаріуса Демченко Тетяна Миколаївна вих. № 23/02-31 від 31.01.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а. с. 12). Згідно довідки № 32 від 29.05.2017 року ФОП [PERSON] [PERSON] було відмовлено у прийнятті заяви на виготовлення землевпорядної документації на спірну земельну ділянку, оскільки вона не може бути виготовлена на померлу особу (а.с.31). Суд задовольняючи позов виходить з такого. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Стаття 181 ЦК України передбачає, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Стаття 1264 ЦК України передбачає, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. За ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. В ч. 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з п. "г" ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 1 ст. 131 ЗК України передбачене право громадян та юридичних осіб України, а також територіальних громад та держави, набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання прав. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та за правилами ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом про його право власності на землю. Відповідно до п. 3.5. листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У п.п.4.15 п.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві Відповідно до Перехідних положень Земельного Кодексу України визначено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до декрету КМУ від 26 грудня 1992р. «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Згідно діючого законодавства на теперішній час державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. З 01 січня 2013 року набули чинності Закони України "Про Державний земельний кадастр", "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", постанова Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру", згідно з якими повноваження територіальних органів Держземагентства у частині державної реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди (суборенди) земель, права сервітуту, права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), права забудови земельної ділянки (суперфіцій) з 1 січня 2013 року припинилися. Відповідно до частин 1 та 3 статті 111 Земельного кодексу України обтяження прав на земельну ділянку встановлюється законом або актом уповноваженого на це органу державної влади, посадової особи, або договором шляхом встановлення заборони на користування та/або розпорядження, у тому числі шляхом її відчуження. Обтяження прав на земельні ділянки (крім обтяжень, безпосередньо встановлених законом) підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом. З набранням чинності 01.01.2013 р. постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» від 17.10.2012 р. №1051, постановою Кабінету Міністрів України від 09.09.2009 №1021 втратила чинність. Починаючи з 01.01.2013 року вищевказані Порядки, на підставі яких здійснювалась державна реєстрація земельних ділянок, державна реєстрація та видача державних актів на право власності на земельні ділянки, втратили свою чинність відповідно до положень частини 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру». Зокрема, з набранням чинності з 01.01.2013 року Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 року №3613-УІ та Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів. Повідомлення про зареєстровані (припинені) речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в тому числі і за рішенням суду надходить з органів реєстру прав і після чого відомості вносяться у Поземельну книгу. Пунктом 130 Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого Постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 №1051 передбачено, що відомості (зміни до них) про нового власника, користувача земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вносяться до Поземельної книги Державним кадастровим реєстратором відповідно до пункту 113 цього Порядку. В пункті 113 вказаного Порядку зазначено, що після отримання від органу державної реєстрації прав інформації в порядку інформаційного обміну Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить інформацію про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі. На даний час, Держземагентство України та його територіальні органи здійснюють державну реєстрацію земельних ділянок, а не прав на них. За встановлених обставин, суд вважає, що позивач, є спадкоємцем щодо спадщину після смерті її бабусі [PERSON], тому набула право на спадкування усіх прав та обов'язків, що належали останній, включно з правом на завершення приватизації земельної ділянки. А тому позов підлягає задоволенню як такий, що ґрунтується на законі та підтверджений встановленими обставинами. Питання щодо судового збору позивачем не порушувалось.

Outcome: approved