Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 11.10.2007 року між [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) та ПАТ "УкрСиббанк" було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11232805000; вказаний договір є нікчемним з наступних підстав. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодовцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Посилаючись на ч.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", п. п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за № 168 позивач вказує, що інформація, надання якої передбачено зазначеними вище нормативними актами не була надана їй у письмовій формі до укладення оспорюваного договору. Позивач також вказує, що згідно ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", яка чітко регламентує недійсність правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики договір є недійсним у повному обсязі, при цьому його недійсність прямо встановлена законом і відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України він є нікчемним. Також зазначає, що оспорюваний договір в своїх умовах свідомо порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача послуг, оскільки банк попри чисельні обов'язки покладені на позивача, взяв на себе лише обов'язок надання кредиту; при цьому при укладенні оспорюваного договору обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію та порушено право споживача на свободу вибору продукції. З урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 грудня 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі введення сторони правочину в оману, договір набуває ознак оспорюваності в цій частині, при чому і за наявності умислу ( ст. 230 ЦК України) так і у разі відсутності умислу (ст. 229 ЦК України) та виникає право на відшкодування шкоди із застосуванням положень зазначених статей. Зазначає, що відповідач усвідомлював свої дії і їх наслідки, як суб'єкт професійної діяльності відповідач зобов'язаний знати і виконувати норми чинного законодавства, разом з тим з договору вбачається, що відповідачу відомі положення Закону України "Про захист прав споживачів" і відповідач частково виконує положення цього закону. Проте інформацію, необхідну для здійснення свідомого компетентного вибору відповідач не надав. Якби вона отримала усю необхідну передбачену Законом інформацію, то обрала би більш вигідний для себе продукт і договору, що є предметом даного позову, не існувало б. Таким чином усвідомлюючи свої дії відповідач замовчав необхідну їй для здійснення свідомого компетентного вибору інформацію для отримання надприбутку, намір відповідача вбачається в отриманні надприбутків, користуючись некомпетентністю і необізнаністю позивача. Вказує, що вона вбачає в діях відповідача щодо введення її в оману та нав'язування невигідного продукту. Відповідно до розрахунку її збитки становлять 519 607,94 гривень, таким чином відповідач має відшкодувати збитки у розмірі 1 039 215,88 гривень. Вона отримала від відповідача у кредит кошти в розмірі 404 000,0 гривень. Таким чином при визнанні договору недійсним на підставі Закону України "Про захист прав споживачів" стягненню з відповідача на користь позивача підлягають кошти у розмірі 635 215,88 гривень. В зв'язку із викладеними обставинами позивач просила застосувати правові наслідки нікчемного правочину (договору про надання споживчого кредиту № 11232805000 від 11.10.2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ "УкрСиббанк") шляхом стягнення з відповідача ПАТ "УкрСиббанк" на користь [PERSON] у якості відшкодування заподіяної шкоди в порядку ст.ст. 216 та 230 ЦК України 635 215,88 гривень. В судове засідання позивачка та її представник [PERSON] не з'явилися, представник позивача [PERSON] надав суду письмове клопотання, в якому просив проводити розгляд справи № 367/1859/15-ц за відсутності позивача та/або його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти прийняття судом заочного рішення по справі не заперечує. Представник відповідача Соболєва М.В. в судовому засіданні не заперечувала проти розгляду справи у відсутності позивача та її представника, позов не визнала, надала суду письмові заперечення проти позову та заяву про застосування строків позовної давності. Пояснила, що 11 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11232805000, згідно п. 1.1 якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 80 000,0 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 404 000,0 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, а позивач зобов'язаний повернути кредит (грошові кошти) в іноземній валюті та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п. 7.12 кредитного договору підписанням цього договору позивач свідчив про те, що всі умови кредитного договору йому цілком зрозумілі, він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Твердження позивача про те, що його було введено в оману щодо отримання кредиту та нав'язування невигідного продукту не відповідає дійсності, позивача ніхто не примушував укладати кредитний договір, позивач за власною ініціативою звернувся до банку щодо можливості отримання кредиту, позивач мав можливість отримати кредитні кошти в національній валюті України, але виявив бажання отримати кредит саме у доларах США. При укладенні кредитного договору позичальнику були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах; укладаючи кредитний договір сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін. Також пояснила, що згідно з п. 7.12 кредитного договору підписанням цього договору позивач свідчив про те, що перед підписанням цього договору ним отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Кредитний договір також містить додаток № 2, яким визначено графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту. Отже відповідачем було дотримано в повній мірі норми Закону України "Про захист прав споживачів" при укладенні кредитного договору, проте позивачем не надано суду жодних доказів щодо неотримання нею необхідної інформації про умови кредитування. Вважала, що при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Вимоги позивача щодо стягнення начебто спричинених збитків у розмірі 635 215,88 гривень є необгрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами. Крім того представник відповідача пояснила, що позивач вже зверталася до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до АТ "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, обставини, на які посилається позивач, як на підставу звернення до суду, вже розглядалися у суді. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08.12.2014 року у задоволенні позову було відмовлено через пропуск строку позовної давності, законність та обґрунтованість вказаного рішення суду підтверджено ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17.02.2015 року. Просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. В зв'язку із цим суд, враховуючи письмове клопотання представника позивача [PERSON], а також те, що представник відповідача не заперечувала проти розгляду справи у відсутності позивача та її представника, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача та його представника. Заслухавши пояснення представника відповідача Соболєвої М.В., вивчивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що 11 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційний інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11232805000, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США, в сумі 80 000,0 доларів США, що дорівнює еквіваленту 404 000,0 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. Відповідно до п. 7.12 даного договору сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів". Встановлено, що 25 січня 2008 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів 25 січня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 05, прізвище після реєстрації шлюбу дружини "[PERSON]", місце реєстрації Відділ реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], наданого позивачем. В судовому засіданні також встановлено, що між позивачкою та ПАТ "УкрСибБанк" були укладені 11 жовтня 2007 року додаткова угода № 2 до Договору про надання споживчого кредиту № 11232805000 від 11 жовтня 2007 року, 03 липня 2009 року Додаткова угода № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11232805000 від 11 жовтня 2007 року, від 21 липня 2009 року додаткова угода № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11232805000 від 11 жовтня 2007 року , якими вносились зміни до кредитного договору та до графіку погашення кредиту за договором. Також згідно протоколу засіданні кредитного комітету Другого Київського Центру управління кредитної заборгованості клієнтів роздрібного бізнесу Київського регіонального департаменту АКІБ "УкрСиббанк" № 138-27/44 вирішено погодити реструктуризацію кредитної заборгованості клієнта Другого Київського управління КРД [PERSON] за кредитним договором № 11232805000 від 11 жовтня 2007 року, шляхом надання відстрочки по погашенню основного боргу строком на 6 місяців відповідно до Додатку № 1 до Наказу № 90 від 28.01.2009 року "Процедури реструктуризації кредитної заборгованості позичальників-клієнтів роздрібного бізнесу АКІБ "УкрСиббанк". В судовому засіданні також встановлено, що позивачка зверталася до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту на підставі Закону України "Про захист прав споживачів" та рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 грудня 2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2015 року, у позові було відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Наведені обставини підтверджуються поясненнями представника відповідача Соболєвої М.В., матеріалами справи. У відповідності до ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. У відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. У відповідності до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. У відповідності до ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. У відповідності до ч.6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Позивач, звертаючись до суду із даним позовом, вважає, що оспорюваний договір в своїх умовах свідомо порушує принцип рівності сторін договору, на шкоду споживача послуг, оскільки банк попри чисельні обов'язки покладені на позивача, взяв на себе лише обов'язок надання кредиту; при цьому при укладенні оспорюваного договору обмежено право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію та порушено право споживача на свободу вибору продукції, чим було порушено її права. Оскільки під час розгляду справи було встановлено, що відповідно до п. 7.12 Договору про надання споживчого кредиту № 11232805000 від 11.10.2007 року сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів", суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідачем при укладенні кредитного договору були порушені зазначені права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов кредитування відповідно до вимог ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того в судовому засіданні не було беззаперечно встановлено, що при укладенні кредитного договору та під час строку дії кредитного договору дії відповідача містили ознаки нечесної підприємницької діяльності. У відповідності до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та оцінюючі надані докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки позивачка довідалася про порушення свого права 11.10.2007 року з часу укладання оспорюваного кредитного договору, то строк позовної давності сплив в 2010 році. Позивачка звернулася до суду із даним позовом лише у березні 2015 року, доказів того, що даний строк пропущений нею з поважних причин, суду не надано, а тому суд відмовляє позивачу у позові. На підставі ст.ст. 256, 257, 261, 267, 203, 215-216, 230, 524-525, 548, 1054-1055, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed