Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області звернувся в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - комунальне житлове ремонтно-експлуатаційне підприємства № 1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кім . [ADDRESS] . В обгрунтування вимог позивач зазначив, що відповідно до рішення Коростенської міської ради № 8 від 4 серпня 2009 року "Про надання згоди на прийняття в комунальну власність територіальної громади міста Коростеня гуртожитку ВАТ "Коростенський завод хімічного машинобудування" та рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області № 184 від 25 квітня 2012 року "Про затвердження акту приймання-передачі в комунальну власність територіальної громади міста Коростеня гуртожитку ВАТ "Коростенський завод хімічного машинобудування" по [ADDRESS] прийнято гуртожиток у комунальну власність. В кімнаті [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] , [PERSON] , проте не проживають в ній більше як шість місяців, кошти на утримання житла не сплачують. Представник позивача Лазаренко О.М., яка діє відповідно до довіреності від 11 червня 2018 року в судовому засіданні позов підтримала, який просила задовольнити з підстав, які зазначені у ньому. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, у задоволенні позовних вимог просили відмовити з підстав того, що вони не проживають у спірному житлі з 2009 року з поважних причин, а саме через його непридатність, тобто не з власної волі. Зазначили, що вселилися в гуртожиток 21 травня 1992 року, ордеру на вселення не отримували. При цьому потребують поліпшення житлових умов, оскільки на праві власності нерухомого майна не мають. Також в своєму письмовому запереченні відповідачі вказали, що у випадку визнання їх такими, що втратили право на користування житлом, вони будуть позбавлені можливості в подальшому поліпшити житлові умови. Представник третьої особи - комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства № 1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву в якій просив справу розглянути без його участі, не заперечив щодо задоволення судом позову. Свідок [PERSON] , який є братом відповідача [PERSON] , в судовому засіданні показав, що на доданих фотокопіях до письмового запереченнях на позов зображено гуртожиток, що по [ADDRESS] . Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Під час вирішення питання про втрату відповідачами права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін їх відсутності та поважність причин такої відсутності. Судом встановлено, що відповідно до рішення Коростенської міської ради № 8 від 4 серпня 2009 року "Про надання згоди на прийняття в комунальну власність територіальної громади міста Коростеня гуртожитку ВАТ "Коростенський завод хімічного машинобудування" та рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області № 184 від 25 квітня 2012 року "Про затвердження акту приймання-передачі в комунальну власність територіальної громади міста Коростеня гуртожитку ВАТ "Коростенський завод хімічного машинобудування" по [ADDRESS] зазначений гуртожиток прийнято у комунальну власність. З інформаційного повідомлення УДМС України в Житомирській області вбачається, що в кімнаті [ADDRESS] значаться зареєстрованими [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Даними довідок ПАТ по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" №2 від 28 січня 2019 року, комунального підприємства теплозабезпечення №24 від 24 січня 2019 року, комунального підприємства "Водоканал" №31 від 29 січня 2019 року, Коростенського району електричних мереж АТ "Житомиробленерго" №216 від 5 лютого 2019 року підтверджується незабезпечення в цілому житлового будинку [ADDRESS] будь-якими комунальними послугами. Даними копії трудової книжки підтверджується факт перебування відповідача [PERSON] в трудових відносинах з ВАТ "Коростенський завод хімічного машинобудування" (початкового балансоутримувача гуртожитку). Факт непроживання та відсутності речей [PERSON] та [PERSON] більше шести місяців у спірному житлі підтверджується актами, складеними працівниками комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства (а.с.4,5,11). Крім того факт непроживання від [PERSON] та [PERSON] у спірному нерухомому майні з 2009 року підтверджено показаннями самих відповідачів в судовому засіданні. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 Житлового кодексу України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Виходячи зі змісту ст.71 Житлового кодексу України, відповідно до вимог ст.264 Цивільного процесуального кодексу України та роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил Цивільного процесуального кодексу України щодо оцінки доказів. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Правові позиції Європейського Суду з прав людини, пункт 1 статті 8 Конвенції про захист ної прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст.71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шести місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку (ст.72 Житлового кодексу України). Пунктом 18 Примірного положення про гуртожитки передбачено, що робітники, службовці, студенти, учні, інші громадяни, які проживають у гуртожитку, зокрема зобов`язані: використовувати надану жилу площу відповідно до її призначення, забезпечувати схоронність приміщень, обладнання й інвентарю; зберігати чистоту й порядок у жилих приміщеннях, своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги. Примірне положення про гуртожитки не передбачає збереження площі у гуртожитках за відсутніми мешканцями. Статтями 29, 310 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання, а також має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Положення ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; оголошення особи померлою. Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін "житло" означає насамперед місце, де особа є "вдома". Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється "згідно із законом", не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як "необхідне в демократичному суспільстві". Формулювання "згідно із законом" не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України"). Втручання у право на повагу до житла має бути також "необхідним у демократичному суспільстві". Тобто, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності" та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі "Зехентнер проти Австрії"). При вирішенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" втрати особою права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. З огляду на викладене, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона втратила інтерес відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав, не буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні ст.1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом ст. 8 Конвенції. За Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем ( рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п.50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 2 грудня 2010 року. Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, п. 63). При вирішенні питання про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, судом досліджується баланс між правами та інтересами відповідачів, які тривалий час не проживають у спірному житлі (майже десять років), та метою, яку переслідує позивач при поданні названого позову про визнання їх такими, що втратили право на користування житлом і самим цим заходом. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі відповідно до актів від 30 грудня 2015 року, від 26 жовтня 2017 року не проживають у спірному житловому приміщенні тривалий час - понад шість місяців, сама відповідач [PERSON] підтвердила своє непроживання в гуртожитку з 2009 року. Даними інформаційного листа управління праці та соціального захисту населення Коростенської міської ради Житомирської області №331/19.1, повідомлень про надання субсидії №026467 та №023858, декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, договору оренди житлового приміщення від 14 вересня 2018 року, довідки про склад сім`ї №2292 від 14 вересня 2018 року, заяви про призначення житлової субсидії від 29 жовтня 2018 року підтверджується той факт, що [PERSON] в складі сім`ї якої є чоловік [PERSON] проживають у житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] . З аналізу вказаних документів судом констатується, у розумінні статті 8 Конвенції, що триваючий зв`язок відповідачів зі спірним житловим приміщенням - гуртожитком відсутній тривалий час (майже 10 (десять) років). Таким чином, суд дійшов до висновку, що право користування відповідачів спірним житловим приміщенням не може підпадати під гарантії, передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, оскільки квартира [ADDRESS] не може вважатися житлом для відповідачів у розумінні його визначення ЄСПЛ. Частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, доводи відповідачів щодо їх вимушеного виселення у 2009 році зі спірного житла у зв`язку з реконструкцією та капітальним ремонтом балансоутримувачем гуртожитку ВАТ ''Коростенський завод хімічного машинобудування'' не знайшли свого підтвердження. Також відповідачами не надано докази щодо дати, з якої балансоутримувачем нерухомого майна було припинено надання комунальних послуг, як поважності причини непроживання в гуртожитку з 2009 року, що стало підставою для їх вимушеного виселення. Натомість судом встановлено і підтверджено належними та допустимими доказами факт непроживання відповідачів у спірному нерухомому майні з 2009 року, тобто більше ніж шість місяців. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України). З досліджених матеріалів справи встановлено, що нерухоме майно - квартира [ADDRESS] , не містить будь-яких речей відповідачів і не забезпечена комунальними комунікаціями, що є підтвердженням факту їх непроживання в гуртожитку. Подані відповідачами фотокопії нерухомого майна суд не визнає належними та допустимими доказами по справі, оскільки з них не можна встановити ні місцезнаходження вказаного об`єкта, ні той факт, що саме зазначений об`єкт є житловим будинком [ADDRESS] . Показання свідка [PERSON] не є беззаперечним доказом, на якому може ґрунтуватися рішення суду, оскільки він є родичем відповідача [PERSON] , отже зацікавлений у вирішенні справи на її користь. Суд вважає, що метою відповідачів утримати спірне нерухоме майно - кімнату в гуртожитку, яка "de facto" перебуває в непридатному для цього стані, насамперед, є в подальшому реалізація їх права на поліпшення житлових умов, а не метою проживання в ній. Твердження відповідачів про те, що визнання їх такими, що втратили право на користування спірним майном призведе до неможливості реалізації права на поліпшення житлових умов, суд вважає передчасним. Поважних причин, передбачених ст.71 Житлового кодексу України, при яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, судом не встановлено. У зв`язку з цим, оскільки відповідачі в спірній квартирі не проживають більше шести місяців, фактично майже 10 (десять) років, без поважних причин, їх слід визнати таким, що втратили право користування жилим приміщенням у кімнаті [ADDRESS] . На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Outcome: approved