Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

07 серпня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він 25 вересня 2000 року при виконанні трудових обов`язків працюючи на посаді слюсаря з ремонту обладнання у ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", отримав тілесні ушкодження у виді: «Відкритий перелом середніх фаланг 2-го і 3-го пальців та вивих нігтьової фаланги 3-го пальця лівої кісті зі зміщенням кістних відломків». По факту отримання тілесних ушкоджень було проведене розслідування, про що був складений акт форми Н-1 «Про нещасний випадок» №12 від 25 вересня 2000 року. 06 лютого 2001 року при огляді ЛТЕК, йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 15% за трудовим каліцтвом. При повторних оглядах ЛТЕК та МСЕК, а також при останньому огляді МСЕК який було проведено 09 березня 2005 року йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 15% внаслідок трудового каліцтва - безстроково. У зв`язку із ушкодженням здоров`я через травму отриману в результаті нещасного випадку на виробництві [PERSON] заподіяна моральна шкода, яка полягає у стражданнях яких він зазнав та продовжує зазнавати, в зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом, змінилися його спосіб та якість життя, розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 70845 гривень 00 копійок, яку просив стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат». Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити. Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк своїм правом подати відповідь на відзив не скористався. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом позивач по справі [PERSON] 25 вересня 2000 року перебуваючи в трудових відносинах з ВАТ "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат", працюючи на посаді слюсаря з ремонту обладнання, відповідно до наряду виконуючого обов`язки механіка дільниці [PERSON] у складі бригади слюсарів виконував роботи по заміні вертикальної частини нагнітаючої труби насоса. При цьому [PERSON] дав вказівку слюсарю [PERSON] загострити горизонтальну частину труби в місці закруглення і припідняти краном. Після виконання [PERSON] вказівки, [PERSON] почав прилаштовувати вертикальну частину труби під горизонтальну, взявшись лівою рукою за верхній зріз вертикальної труби. В цей час під дією ваги горизонтальної частини труби строп сковзнув по закругленню і труба просівши травмувала 2 і 3 пальці лівої руки [PERSON] від чого він отримав тілесні ушкодження у виді відкритого перелому середніх фаланг 2-го і 3-го пальців та вивих нігтьової фаланги 3-го пальця лівої кісті зі зміщенням кісткових відламків. Зазначений факт підтверджується актом № 12 Форми Н-1 «Про нещасний випадок», що складений 25 вересня 2000 року. Відповідно до п.п.6.1. акту № 12 Форми Н-1 «Про нещасний випадок» від 25 вересня 2000 року, вид події визначено - падіння труби. Таким чином, нещасний випадок під час якого травмовано позивача стався в результаті порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача та обумовлений неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. За висновком ЛТЕК від 06 лютого 2001 року [PERSON] було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 15% за трудовим каліцтвом. При повторних оглядах ЛТЕК та МСЕК, а також при останньому огляді МСЕК який було проведено 09 березня 2005 року [PERSON] було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 15% внаслідок трудового каліцтва - безстроково. Відповідно до Закону України "Про охорону праці, на підприємство покладено обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку відповідачем не забезпечено безпечні умови праці на підприємстві, зокрема не проведено належний інструктаж з охорони праці, що підтверджується актом № 12 Форми Н-1 «Про нещасний випадок» від 25 вересня 2000 року. Що в результаті і стало причиною нещасного випадку на виробництві під час якого було травмовано позивача та отримання ним втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом безстроково. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода в результаті нещасного випадку на підприємстві відповідача. Як встановлено із медичних документів, позивач в зв`язку з отриманим трудовим каліцтвом, не має змоги вести звичне життя. Відчуття того, що він ніколи не буде здоровою людиною постійно переслідує його внаслідок чого він перебуває в стані психологічного напруження. Внаслідок професійного захворювання докорінно змінився уклад його життя. Він в повній мірі не може реалізувати себе в професійній сфері, повноцінно працювати, що відображається на його матеріальному становищі. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер. Внаслідок отриманої травми у нього виникають значні труднощі та незручності при роботі лівої кісті та пальців. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Правовідносини з приводу відшкодування моральної шкоди виникли між сторонами коли [PERSON] висновком ЛТЕК від 06 лютого 2001 року було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 15% за трудовим каліцтвом. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди передбачалась ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року. Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Таким чином саме з часу встановлення [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом отриманим в результаті нещасного випадку на виробництві, у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яку заподіяно внаслідок порушення відповідачем правил охорони праці та недосконалості робочого процесу, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права. Отже, правовідносини з відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаного з виконання трудових обов`язків регулюються законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності. Зазначене передбачалося як п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, які діяли до 11.07.2001 року, так і п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в редакції від 15 березня 2015 року, яким на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й викладено його в новій редакції, яка й діє станом на теперішній час. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472. Таким чином суд дійшов висновку що порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, в даному випадку повинен вирішуватись не на підставі норм КЗпП України та ст. 23, 1167 ЦК України, а у відповідності до положень Закону України «Про охорону праці» та Правилщо діяли на час встановлення [PERSON] стійкої втрати працездатності. Так, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами. Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. При цьому, ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Оскільки роботодавець не створив безпечні умови праці на підприємстві, де працював [PERSON] тим самим порушивши норми Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обов`язок, що в свою чергу стало причиною отримання [PERSON] трудового каліцтва в результаті нещасного випадку на виробництві, та в результаті втрати професійної працездатності, суд приходить до висновку, що відповідач є винним у заподіянні моральної шкоди [PERSON] . Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, ступінь втрати професійної працездатності, його моральні та фізичні страждання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Також при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує й ту обставину, що [PERSON] протягом досить тривалого часу (більш ніж 20 років) не звертався з вимогою про відшкодування завданої йому моральної шкоди. Суд також враховує й роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року по справах № 6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18 березня 2015 року № 6-24цс15. З огляду на викладені обставини, виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, розмір якої згідно положень ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» на момент звернення позивача із позовом, становив 4723 гривні а також враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 26000 гривень 00 копійок які стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок. У відповідності зі ст. 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №4 72 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, ст. 12 Закону України "Про охорону праці", ст. 10, 76, 83, 95, 133, 141, 259, 265 - 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial