Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання дій нечесною підприємницькою практикою, визнання кредитного договору недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 5.04.2005 року між [PERSON] та ВАТ „РОДОВІД БАНК" був укладений кредитний договір №28.3/І-005.05.1 про надання позичальнику кредитних коштів у сумі 36 000 доларів США з відсотковою ставкою 15,7% річних. В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між позивачем та відповідачем 5.04.2005 року був укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] передав ВАТ „РОДОВІД БАНК" в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності. 1.07.2009 року за заявою ПАТ „РОДОВІД БАНК" приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. було вчинено нотаріальний напис про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.09.2016 року було визнано недійсним виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. від 1.07.2009 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру позивача. Даним судовим рішенням такі дії банку визнані незаконними, які порушують принципи розумності, справедливості та рівності сторін у кредитному договорі з використанням нечесної підприємницької діяльності відповідно до положень ст.19; 21 Закону України „Про захист прав споживачів". Крім того, відповідач порушив право позивача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, що регулюється п.5, ч.1, ст.21 Закону України „Про захист прав споживачів". З урахуванням вказаних порушень просить визнати укладений між сторонами кредитний договір недійсним. Представники відповідача ПАТ „РОДОВІД БАНК" Пономаренко О.В. та Топоріна Л.М . в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що ВАТ „РОДОВІД БАНК" при укладанні кредитного договору з позивачем [PERSON] дотрималось всіх необхідним норм чинного законодавства, будь-яких його прав та інтересів не порушувало, тому підстав для визнання угоди недійсною немає, всю необхідну інформацію для позивача відповідачем було надано. Позивач не навів жодного факту порушення відповідачем під час укладання кредитного договору вимог ст.203 ЦК України, на підставі яких просить визнати його недійсним. Кредитний договір було укладено позивачем добровільно, після ретельного ознайомлення з усіма його умовами, включаючи і забезпечення зобов`язання, про що свідчить його підпис. Будь-які дії відповідача при укладання вказаного кредитного договору не підпадають під визначення нечесної або агресивної підприємницької практики. Позивач також пропустив строк позовної давності, який не просить поновити і не надає доказів поважності його пропущення, тому просять застосувати строк позовної давності. За таких обставин в цілому просять відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як наголошує ч.1, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилами ч.1-2, ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. За змістом ч.1, ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до вимог ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 5.04.2005 року між [PERSON] та ВАТ „РОДОВІД БАНК" був укладений кредитний договір №28.3/І-005.05.1 про надання позичальнику кредитних коштів у сумі 36 000 доларів США з відсотковою ставкою 15,7% річних (а.с.9-10). В забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між позивачем та відповідачем 5.04.2005 року був укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] передав ВАТ „РОДОВІД БАНК" в іпотеку квартиру [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності (а.с.41-43). У відповідності до ч.1, ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 1.07.2009 року за заявою ПАТ „РОДОВІД БАНК" приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. було вчинено нотаріальний напис про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.09.2016 року було визнано недійсним виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. від 1.07.2009 року щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру позивача, а в решті позову було відмовлено (а.с.16-18). В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що при укладенні кредитного договору ПАТ „РОДОВІД БАНК" було порушено вимоги чинного законодавства, передбачені ст.19-21 Закону України „Про захист прав споживачів". За змістом положень ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3, ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У статтях 18 і 19 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Відповідно до ч.2, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч.3, ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів". Аналізуючи норму ст.18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6, ч.1, ст.3, ч.3, ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Як наголошує ч.1, ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Частина 4 цієї ж статті зазначає, що агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Відповідно до п.5, ч.1, ст.21 Закону України „Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору; договору №1 про внесення змін до кредитного договору від 5.04.2005 року, договору №2 про внесення змін до кредитного договору від 5.04.2005 року, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Доводи позивача про те, що позичальнику не надано відповідачем необхідної та справедливої інформації не ґрунтується на обставинах справи, включаючи текст оскаржуваного договору, і не підтверджені доказами в розумінні ст.76-80 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач не повідомив суд, яку саме інформацію повинен надати кредитор. Крім того, позивачем не надано доказів порушення банком положень ст.203 ЦПК України. Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 8.07.2013 року зі [PERSON] було стягнуто на користь ПАТ „РОДОВІД БАНК" заборгованість за кредитним договором №28.3/І-005.05.1 від 5.04.2005 року в розмірі 74 414 доларів США 02 центи та 822 229 грн. 59 коп. (а.с.49-51). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.03.2014 року заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 8.07.2013 року було змінено частково в частині зменшення пені, а в іншій частині - залишено без змін (а.с.53-55). Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій в повному обсязі надали аналіз та оцінку укладеному 5.04.2005 року та оскаржуваному позивачем кредитному договору. За приписами ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як зазначає ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом ч.1, ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3-4, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач [PERSON] знав про всі істотні умови оскаржуваного ним кредитного договору з моменту його підписання - з 5.04.2005 року, про що свідчить його підпис на примірнику угоди (а.с.9-11). З даним позовом про визнання кредитного договору недійсним він звернувся до Дарницького районного суду м. Києва 5.12.2017 року, тобто через 12 років 8 місяців з дня, коли він мав би дізнатись про порушене його право, описане в позові. Позивач не просить поновити строк звернення до суду і відповідно не надав доказів поважності його пропуску. Представники відповідача наполягали в судовому засіданні про застосування строку позовної давності, також зазначивши вказану обставину в заяві про застосування строків позовної давності (а.с.33-35) та у відзиві на позовну заяву (а.с.44-48). Вказані обставини є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини порушення прав позивача при укладанні оскаржуваного договору, які б слугували підставами визнання його недійсним, тому у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Згідно ст.141 ЦПК України оскільки суд відмовив у задоволенні позову позивача, тому судові витрати, від яких він був звільнений при зверненні до суду, відносяться за рахунок держави.

Outcome: dismissed