Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

В березні 2014 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 03.05.2012 року працював у відповідача на посаді сторожа Міського кладовища. 12 червня 2013 року шляхом морального та психологічного тиску керівництво відповідача змусили написати його заяву на звільнення за власним бажанням. Того ж дня відповідач видав наказ про його звільнення, провів з ним розрахунок та видав трудову книжку з відповідним записом. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки у нього не було наміру звільнятися з роботи так як він сумлінно працював на займаній посаді, професійно виконував свої обов'язки передбачені трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. За весь час не мав жодного дисциплінарного стягнення. 08.07.2013 року він писав заяву на ім'я директора з вимогою скасувати наказ про звільнення та поновити його на посаді, однак у розгляді його заяви було відмовлено. Просив суд визнати його звільнення з посади сторожа Міського кладовища незаконним та поновити його на посаді сторожа, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн. та допустити негайне виконання рішення суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" позовні вимоги визнав, та зазначив, що дійсно на підприємстві в період 2013 року мало місце порушення трудових прав позивача та підтверджується актом перевірки територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві. Просив суд вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених трудових прав працівника щодо незаконного звільнення врегульовано нормами КЗпП України. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що наказом № 88-п від 25.04.2012 року позивач був прийнятий на посаду сторожа Міського кладовища з 03.05.2012 року, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с. 5) Наказом № 139-п від 12.06.2013 р. [PERSON] було звільнено з посади сторожа Міського кладовища за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.( а.с.4). Разом з тим, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказує, що фактично він вимушений був написати заяву про своє звільнення через погрози адміністрації підприємства та психологічний тиск в червні 2013 року, однак, наміру звільнятись у нього не було, а тому вважає, що відповідач звільнив його без законної на те підстави. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.92р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). У п.18 Постанови також зазначено, судом мають бути з'ясовані підстави звільнення працівника згідно з наказом про звільнення і перевірена їх відповідність закону, тобто підставам визначеним законом, за яких може бути звільнено працівника, а також дотримання при звільненні встановленого законом порядку звільнення. При цьому докази щодо підстав і правильності звільнення має надати відповідач. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги в частині незаконного звільнення позивача з роботи визнав, вказав, що в період 2013 року адміністрацією було допущено порушення трудового законодавства. Суд в порядку ч.4 ст. 174 ЦПК України, приймає визнання позову представником відповідача в частині незаконного звільнення позивача з роботи, оскільки такі дії не суперечать закону і не порушують чинне законодавство та інтереси сторін. Враховуючи викладене та обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема стосовно того, що його було звільнено з роботи за власним бажанням по заяві, яку він писав під психологічним тиском зі сторони адміністрації підприємства, суд вважає, що дані обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а отже відповідачем було допущено порушення трудових прав позивача щодо права на працю, а тому вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу № 139-п від 12.06.2013 року Ритуальної служби Спеціалізоване комунальне підприємство "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" про звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України, підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У судовому засідання встановлено, що 10 листопада 2014 року позивача було прийнято на роботу на посаду прибиральника території Міського кладовища (а.с. 80), а отже позивач перебував у вимушеному прогулі з 13.06.2013 року по 10 листопада 2014 року, тобто всього 355 робочих дні. У зв'язку з зазначеним, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача за період з 13.06.2013 року по 9 листопада 2014 року середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 44627 грн. 05 коп. = (125,71 грн. (середньоденна заробітна плати) х 355 днів) підлягають до задоволення. Стосовно ж вимог позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. 00 коп., завданої неправомірними діями відповідача, то суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходячи із засад розумності та справедливості, оцінюючи докази, надані позивачем, на підтвердження спричинених моральних страждань, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. 00 коп. Відповідно до п. 2 та п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше за 1 місяць та поновлення на роботі.

Outcome: partial