Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, за участю третьої особи Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про визнання право власності. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] за відплатним договором купівлі-продажу, який укладено 09.02.2007 року із [PERSON] придбано приміщення підвалу загальною площею 99,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після укладення правочину купівлі-продажу нежитлового приміщення у встановлені законом строки заявником виконано усі формальності щодо процедури державної реєстрації речових прав на нерухоме майно в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та отримано відповідний витяг з реєстру від 13.02.2007 року №13549328. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року задоволений позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі продажу підвального приміщення загальною площею 99,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , витребування від [PERSON] приміщення підвалу загальною площею 99,0 кв.м та передання у власність територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] та передання у власність зазначеного приміщення територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.11.2013 р. Таким чином, як вбачається зі змісту цих судових рішень, [PERSON] придбала майно в особи, яка не мала права відчужувати його. Посилаючись на Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ, а саме на лист від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13 позивач зазначає, що є добросовісним набувачем майна. Оскільки, після придбання приміщення позивач провів за власні кошти на об`єкті капітальний ремонт, підключив комунікації до об`єкту, оскільки приміщення перебувало у технічному стані, який вимагав проведення покрашень речі, об`єкт потребував підключення до комунікацій електропостачання, підключення та приєднання водопостачання та водовідведення. Згідно із актами прийому-передачі виконаних будівельних робіт на об`єкті нерухомості [PERSON] замовила і прийняла виконання робіт на загальну суму 517\~638, 00 грн. Відтак, [PERSON] фактично створено нову річ з використанням матеріалів, які належали територіальній громаді м. Одеси, а згідно ч. 4\~ст. 332 ЦК України\~якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, що має місце в даному випадку, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку. У зв`язку з чим, просила визнати право власності на нежиле приміщення у будинку [ADDRESS] , що в цілому складається з: 1-торгівельного залу; 2 майстерні; 3- кладовки; 4- кабінету; 5-кладовки; 6-кабінету; 7- коридору; 8- туалету; загальною площею 99, 0 кв.м. Ухвалою суду від 23 червня 2016 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 16 серпня 2016 року відкрито провадження по справі. 26 квітня 2017 року від представника Департаменту комунальної власності ОМР до суду надійшли письмові пояснення в яких зазначено, що Департамент не погоджується з позовною заявою та вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки вказане нежитлове приміщення належним чином зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі ОМР, оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.11.2013 року по справі № 1522/21185/12 позовні вимоги Департаменту були задоволені у повному обсязі та визнано договір купівлі-продажу від 07.06.2006 року недійсним та витребувано спірний об`єкт у [PERSON] . Зазначене рішення суду залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.06.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08.10.2014 року. Таким, чином, судами було встановлено, що власником нежитлового приміщення підвалу є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради. Щодо посилання Позивача на ст. 332 ЦК України та зазначення, що [PERSON] створила нову річ з використанням матеріалів, що належали територіальній громаді м. Одеси зазначили, що позивачем без належних правових підстав було перероблено об`єкт комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що не дає законних підстав для визнання права власності на новостворену річ. Ухвалою суду від 05 грудня 2019 року відмовлено у прийнятті заяви [PERSON] про зміну предмету спору до Одеської міської ради, за участю третьої особи ДКВ ОМР про стягнення грошових коштів у сумі 517\~638 гривень в якості компенсації вартості невід`ємних поліпшень. Постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року залишено без змін. В судовому засіданні 09 листопада 2021 року позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Заначили, що позивач є добросовісним набувачем майна, оскільки фактично його переробила та підключила до водо та світло-постачання, а відтак посилаючись на ст.ст. 16, 332 ЦК України просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки рішення суду вже було встановлено власника нерухомого майна, також зазначила, що особа, яка переробила чуже майно, не набуває права власності на зазначене майно. Представник Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надавав, сповіщався належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , з огляду на наступне. Так, в матеріалах справи є рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року по справі № 1522/21185/12 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, третя особа: Одеська міська рада до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна. Рішенням суду\~позов Департаменту\~комунальної власності\~Одеської міської\~ради задоволено.\~Поновлено Департаменту\~комунальної власності\~Одеської міської\~ради строк\~позовної давності.\~Визнано недійсним\~договір купівлі-продажу\~б/н\~підвального приміщення\~загальною площею\~99,0\~кв.м.,\~що знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~від 07.08.2006\~р.,\~укладений між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~посвідчений приватним\~нотаріусом Одеського\~міського нотаріального\~округу Главацьким\~В.А.07.08.2006\~р.\~та за\~реєстрований в\~реєстрі за\~№ 1792.\~Витребувано від [PERSON] ( [ADDRESS] од 2176211420) приміщення підвалу загальною площею 99,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передати у власність зазначене приміщення територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради в особі Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, рахунок № 37326027001909 МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області, код ЄДРПОУ 26302595). Зазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 08 жовтня 2014 року залишено без змін. Даним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2013 року встановлені наступні обставини: «Представництво по управлінню власністю Одеської міської ради відповідно до положення Про Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 20-V від 27.06.2006 р., здійснює повноваження щодо управління комунальною власністю територіальною громадою м. Одеси у тому числі повноваження орендодавця комунального майна. Починаючи з 2000 року зазначене приміщення здавалося в оренду суб`єктам господарювання. Останній договір оренди № 94/52 від 25.09.2000 р. був укладений між представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради та Одеською обласною громадською організацією Справедливість. Відповідно до зазначеного договору Представництво передало в оренду ГО Справедливість нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 94,4 кв.м. по [ADDRESS] . Крім того вказане приміщення було зареєстроване згідно свідоцтва про право власності від 13.02.2006 року за територіальною громадою м. Одеси в Особі Одеської міської ради, яке було видано на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 02.02.2005 року. Свідоцтво про право власності від 13.02.2006 року, яке було видано на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 02.02.2005 року щодо власності територіальної громади м. Одеси в Особі Одеської міської ради на підвальне приміщення, загальною площею 94,4 кв.м. по [ADDRESS] ніким не оспорене, отже є чинним та ніким не скасоване. Відповідно до рішення господарського суду Одеської області від 02.03.2005 року по справі № 17/332-04-1064 договір оренди № 94/52 розірвано, ГО Справедливість виселено. Листом від 17.03.2010 року КП ОМБТІ та РОН повідомлено Представництво про те, що нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 99,0 кв.м., [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2007 року. Листом від 15.04.2010 року за № 2801-12/79 КП ОМБТІ та РОН було повідомлено, що нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 94,4 кв.м., зареєстроване за територіальною громадою м. Одеси та нежитлове підвальне привішення, загальною площею 99,0 кв.м., зареєстроване за [PERSON] , що розташовані за адресою [ADDRESS] є одним і ти м же об`єктом нерухомості. У проваджені Малиновського районного суду м. Одси знаходилась справа № 2-2043/06 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності, за участю третьої особи Одеської міської ради. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.02.2006 р. (яке стало підставою для припинення права власності на спірний об`єкт територіальної громади м. Одеси) позовні вимоги по вказаній справі були задоволені. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2007 року апеляційна скарга Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради була задоволена. Рішення Малиновського районного суду від 15.02.2006 року скасовано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2008 р. по справі № 2-2634/08 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. На підставі скасованого рішення Малиновського районного суду м. Одеси за [PERSON] 11.05.2006 р. було зареєстровано право власності на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 99,0 кв.м. по [ADDRESS] . В порушення\~ч.\~5\~ст.\~16,\~п.\~30\~ст.\~27,\~ч.\~5,\~6\~ст.\~60\~Закону України\~Про місцеве\~самоврядування в\~Україні та\~ст.ст.\~319,\~321\~Цивільного кодексу\~України [PERSON] здійснив відчуження вказаного об`єкту комунальної власності. 07.08.2006 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу зазначеного об`єкту. На підставі цього договору 31.08.2006 р. за [PERSON] було зареєстровано право власності на нежиле підвальне приміщення, загальною площею 99,0 по [ADDRESS] .». Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що вказане нежитлове приміщення належним чином зареєстроване за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 13.12.2006 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 41 від 02.02.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.02.2007 року (а.с. 110-111 т. 1). Звертаючись з позовом про визнання права власності, позивачем обґрунтований позов тим, що після придбання приміщення позивач провів за власні кошти на об`єкті капітальний ремонт, підключив комунікації до об`єкту, оскільки приміщення перебувало у технічному стані, який вимагав проведення покрашень речі, об`єкт потребував підключення до комунікацій електропостачання, підключення та приєднання водопостачання та водовідведення. На підтвердження чого було надані наступні докази. Згідно з довідки №407 від 21.02.2007 року відділу роботи з побутовими споживачами Центрального району електричних мереж ВАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» вбачається, що заборгованості за електропостачання станом на 21.02.2007 року не має, оскільки приміщення по [ADDRESS] не є абонентом ЦРЕС. Згідно довідки №1113 від 22.02.2007 року ТОВ «ІНФОКС» філії «Інфоксводоканал» служба «Водозбуту», видана на ім`я колишнього власника [PERSON] по [ADDRESS] абонентом служби «Водозбут» філії «Інфоксводоканалу» не є, договір на послуги водопостачання і водовідведення не укладав і заборгованості перед службою «Водозбут» не має. 01.03.2007 року Позивачем укладено договір із КП «ДЕЗ «Арнаутський» щодо обслуговування приміщення. Відповідно до довідки від 03.05.2007 року №Н-022/1 та довідки від 03.05.2007 року №Н-022/2 в підвальному приміщенні, розташованому по [ADDRESS] , що належить [PERSON] вода відсутня та КП ДЕЗ «АРНАУТСЬКИЙ» не заперечує проти підключення к внутрішньобудинкових мережам водопостачання і водовідведення підвального приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS] , належного гр. [PERSON] . Довідкою від 17.05.2007 року №Н-022/2 КП ДЕЗ «АРНАУТСЬКЕ» - комунальне підприємство виконавчого комітету Одеської міської ради надала свою згоду на підключення до електромереж жилого будинку [ADDRESS] при умові реконструкції ВРУ жилого будинку з встановленням загально будинкового приладу обліку і оформленням, погодження всіх відповідних документів. 01.06.2007 року між позивачем та ТОВ «ІНФОКС» укладено договір на послуги водопостачання і водовідведення №2605/3. 08.06.2007 року позивачем отримано технічні умови №235 (2-ТУ) на проектування та підключення електроустановок юридичних та фізичних осіб-суб`єктів підприємницької діяльності на електропостачання офісного приміщення по [ADDRESS] із величиною розрахункового максимального навантаження (дозволеною потужністю 10 кВт. Даними технічними умовами передбачено, що для одержання потужності замовнику необхідно виконати реконструкцію ВРУ с встановленням загально будинкового вузла, запроектувати і змонтувати ввід 0,38кВ від ВРУ житлового будинку до офісу з погодження власника жилого будинку; во ВРУ житлового будинку встановити комунікаційний апарат; в РУ -0,4 кВ ТП 743, замінити комунікаційний апарат. Згідно рахунком фактурою №СФ-000879 від 01.08.2007 року заявник отримав щит обліково-розподільчий загальною вартістю 4870 грн. В подальшому вказані технічні умови виконані позивачем, що підтверджується листом від 03.02.2015 року №ц/307, за яким вбачається що поставка електричної енергії в приміщенні розташованому за адресою: [ADDRESS] здійснюється на підставі договору №7370 від 16.01.2008 року. Вказаний об`єкт підключено на підставі технічних умов №235 від 08.07.2007 року отриманих і виконаних [PERSON] 16.01.2008 року між позивачем та ВАТ «ЕК «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО» укладено постійний договір на постачання електричної енергії №7370ц на об`єкті [ADDRESS] . Листом ТОВ «ІНФОКС» управління з контролю та промислового водокористування №1793 від 17.02.2015 року, з якого вбачається, що з 01.06.2007 року між [PERSON] та ТОВ «ІНФОКС» існують договірні відносини, зафіксовані умовами договору про надання послуг з водоспоживання і водовідведення №2605/3 (рахунок 257760), заборгованості за яким не має. Відповідно до договору на виконання підрядних робіт від 02.04.2008 року позивачем замовлено у ТОВ «Комфорт-Одеса» виконання робіт з ремонту підвального приміщення площею 99.0 кв.м. по [ADDRESS] . Загальна вартість робіт становить 517\~638 грн. Згідно із квитанції до прибуткового касового ордера [PERSON] сплатила 155\~288 грн. та 362 350 грн., а загалом 517\~638, 00 грн. У зв`язку з чим, позивач посилаючись на ст. 16, 332 ЦК України, просила визнати право власності, оскільки є добросовісним набувачем та позивач провів за власні кошти на об`єкті капітальний ремонт, а відтак набув право власності на перероблену річ. Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Згідно ст.\~16\~ЦК України\~кожна особа\~має право\~звернутися до\~суду за\~захистом свого\~особистого немайнового\~або майнового\~права та\~інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема, але не виключно визнання права. Згідно ст.\~328\~ЦК України\~право власності\~набувається на\~підставах,\~що не\~заборонені законом,\~зокрема із\~правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Питання набуття права власності на перероблену річ врегульовано\~ст.332 ЦК України Згідно ст.\~332\~ЦК України,\~переробкою є\~використання однієї\~речі (матеріалу),\~в результаті\~чого створюється\~нова річ. Особа,\~яка самочинно\~переробила чужу\~річ,\~не набуває\~право власності\~на нову\~річ і\~зобов`язана\~відшкодувати власникові\~матеріалу його\~вартість. Якщо\~вартість переробки\~і створеної\~нової речі\~істотно перевищує\~вартість матеріалу,\~право власності\~на нову\~річ набуває\~за її\~бажанням особа,\~яка здійснила\~таку переробку.\~У цьому\~разі особа,\~яка здійснила\~переробку,\~зобов`язана\~відшкодувати власникові\~матеріалу моральну\~шкоду. Власник матеріалу, який набув право власності на виготовлену з нього річ, зобов`язаний відшкодувати вартість переробки особі, яка її здійснила, якщо інше не встановлено договором. Суд роз`яснює позивачу, що нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , у розумінні цивільного кодексу України та відповідно до ДБН В.2.2-15-2005 (нежитлове приміщення приміщення в структурі нежитлового будинку, що не відноситься до житлового фонду) є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин та не можуть вважатися матеріалом. Проте суд, роз`яснює позивачу, що визначення поняття "переробка", що міститься у ч. 1 ст. 332 ЦК, не йдеться про те, що такий термін застосовується лише до створення особою нової речі із чужих матеріалів, все-таки зі змісту цієї статті випливає, що її дія поширюється саме на відносини щодо створення особою нової речі з чужих матеріалів. За загальним правилом самочинна переробка чужої речі, а також створення із чужих матеріалів нової речі, не тягне виникнення в особи, що переробила річ або створила із чужого матеріалу нову річ, права власності на нову річ. Власником нової речі (на відміну від норми ч. 1 ст. 331 ЦК) згідно з ч. 2 ст. 332 ЦК стає власник речі, що була перероблена (власник матеріалів) за бажанням останнього. Виняток із загального правила міститься у ч. 4 ст. 332 ЦК, яка передбачає набуття права власності особою, що переробила річ (створила нову річ із чужих матеріалів навіть без згоди власника матеріалів), у випадку, коли вартість переробки створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалів, що були перероблені з метою створення цієї речі. Закон не дає визначення поняття "істотного перевищення вартості", тому зазначена обставина повинна встановитись судом. Така\~"істотність" повинна визначатись судом, виходячи із співвідношення вартості переробки, вартості матеріалів та вартості нової речі з урахуванням принципів справедливості, розумності і добросовісності. Виходячи з аналізу норм ч. 3, ч. 4 ст. 332, ч. 3 ст. 386 ЦК, слід зробити висновок, що у разі переходу права власності на створену або перероблену річ до особи, яка створила (переробила) річ із чужих матеріалів, ця особа повинна відшкодувати власнику матеріалів моральну і майнову шкоду. Суд враховує, що позивач звертаючись з позовом, не звернувся з відповідною вимогою, про відшкодування власнику (територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради) шкоди. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц Велика Палата Верховного Суду констатувала, що критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є відповідний захід пропорційним конкретній легітимній меті втручання у право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. На думку суду визнання за позивачкою права власності на нежитлове підвальне приміщення, за адресою [ADDRESS] , яке зареєстроване за територіальною громадою м. Одеси, буде втручанням в право власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, яка на даний час володіє на законних підставах зазначеним майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що Позивачем без належних правових підстав було перероблено об`єкт комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлове приміщення підвалу, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , оскільки позивач не звертався до власника нерухомого майна, а в матеріалах справи відсутні відомості, що територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради надавала згоду на переробку зазначеного приміщення, що не дає законних підстав для визнання права власності на новостворену річ. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п.32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог.

Outcome: dismissed