Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

01.10.2013 р. позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину цієї квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.03.1998 року. 24.12.2010 року цей шлюб був розірваний. За час перебування в шлюбі 03.09.2004р. ними придбано за спільні кошти квартиру [ADDRESS]. Право власності на цю квартиру зареєстровано за відповідачкою. Оскільки нотаріусом було роз'яснено, що незалежно від того, на кого оформлено квартиру, вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частки співвласників у квартирі за законом є рівними. 04.11.2013р. відповідачкою [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON] про визнання спірної квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю. В зустрічному позові [PERSON] зазначає, що в період з 26.03.1998 р. по 24.12.2010р. перебувала у шлюбі із [PERSON] На час укладення шлюбу позивач [PERSON] працював на посаді оперуповноваженого батальйону міліції швидкого реагування «Беркут» УМВСУ у Львівській області, а згодом в УТІМ ДПА у Л/о, крім отримання заробітної плати, інших доходів не отримував. Вона - [PERSON], з 08 грудня 1997 року по 30 листопада 2009 року працювала та отримувала доходи на посаді медсестри фізкабінету відділення реабілітації комунальної 5-ї міської клінічної поліклініки у м. Львові. З 13.07.1998 року по 10.05.2001 року протягом шести років знаходилась у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] та весь цей час разом з нею постійно проживала в [ADDRESS]. Інших доходів, отриманих нею по місцю праці за вказаний вище час не було. 03.09.2004 року вона придбала квартиру [ADDRESS]. Єдиним джерелом доходів на придбання спірної квартири були кошти отримані нею від матері [PERSON], яка працювала на той час у Греції, та взятий нею 03.09.2004 року іпотечний кредит в банку на купівлю спірної квартири. Всі кошти на купівлю квартири та подальше погашення кредиту здійснювала з коштів, отриманих нею від [PERSON] Таким чином, вона, використовуючи кошти матері [PERSON], достроково 01 жовтня 2007 року сплатила всю суму кредиту та відсотків за кредитним договором № ML-600/094/2004 від 03 вересня 2004року. Також, в зустрічному позові [PERSON] вказує, що за весь цей час особисто за кошти своєї матері, без участі позивача, погашала вищезазначений кредит. Вважає, що спірна квартира є її особистою власністю, оскільки придбана за кошти її матері, тому первісний позов не підлягає до задоволення. 12.09.2014 року [PERSON], як третя особа з самостійними вимогами на предмет спору, звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру. Позовну заяву мотивує тим, що позивач [PERSON] є її колишнім зятем, а відповідачка [PERSON] - її донька. Вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.03.1998 року, який був розірваний 24.12.2010 року. Від даного шлюбу у них є дитина - [PERSON], 10.05.1998 р. н. У жовтні 2000 року вона виїхала на заробітки у Грецію з подальшою метою придбання квартири для свої доньки - [PERSON] 03.09.2004 року [PERSON] за її дорученням та за її кошти придбала квартиру [ADDRESS] за 27 752 доларів США. Враховуючи, що коштів, які вона заробила у Греції не вистачало для придбання спірної квартири, вона попросила відповідачку [PERSON] оформити кредит в банку на суму 15 000 доларів США, який в подальшому особисто погасила до 01.10.2007 року. У зв'язку з тим, що всі кошти на придбання спірної квартири, в тому числі і погашення кредиту, відбувалось за її рахунок, то право власності на квартиру [ADDRESS] слід визнати за нею. В позовній заяві зазначає, що на час придбання квартири [PERSON] і [PERSON] працювали на державних роботах та їхній дохід складався лише із заробітної плати, тому вони не мали змоги придбати за власні кошти спірну квартиру. Просить її позов до [PERSON], [PERSON] про визнання право власності на квартиру [ADDRESS] задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення тим, які викладені у позовній заяві, просили суд визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності та визнати за позивачем [PERSON], право власності на 1/2 ідеальну частини квартири [ADDRESS], у зустрічному позові та у позові 3-ої особи з самостійними вимогами - відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, її інтереси згідно довіреності від 25.10.2013 року представляє [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні проти первісного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами заперечив, зустрічний позов підтримав, пояснивши, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, має бути визнана особистою власністю [PERSON], як придбана під час шлюбу за рахунок її особистих грошових коштів. Також зазначив, що в разі, якщо суд дійде переконання, що квартира є спільною сумісною власністю, з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини сторін, відійти від рівності часток, визначивши за довірителькою право власності на більшу частину квартири. В судовому засіданні 3- я особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] заперечила первісний та зустрічний позови, оскільки спірна квартира була придбана за її кошти, які вона передавала відповідачці по первісному позові. Просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] Крім того, будучи допитаною в якості свідка показала, що у 2000 році з метою придбання для відповідачки квартири у м. Львові поїхала на заробітки у Грецію, усі зароблені кошти передавала відповідачці, яка погашала кредит, взятий для придбання спірного житла. Вважає, що спірна квартира була придбана лише за її кошти, щодо коштів позивача, то їй невідомо куди він їх вкладав та скільки заробляв. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, третьої особи з самостійними вимогами, показання свідків, з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення первісного позову, відмови у задоволенні зустрічного позову та позову третьої особи. При постановленні рішення суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З наданих сторонами письмових доказів судом встановлено, що сторони [PERSON] і [PERSON] з 26.03.1998 року перебували в шлюбі, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Мостиського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис № 1. Шлюб між сторонами розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24.12.2010 року, яке не оскаржувалося (а. с. 19). Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі, 03.09.2004 року між [PERSON] від імені якої на підставі доручення діяв [PERSON], та відповідачкою [PERSON] укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вищезазначена квартира зареєстрована за [PERSON] ( а. с. 12-13). Для придбання спірної квартири [PERSON] 03.09.2004 року уклала в Акціонерному комерційному банку "Райффайзенбанк України" кредитний договір № ML-6000942004 на придбання нерухомого майна - квартири [ADDRESS] та отримала в кредит кошти в сумі 15 000 доларів США, строком погашення до 02.09.2011 року ( а. с. 35-37). В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між АКБ "Райффайзенбанк" та відповідачем 03.09.2004 року укладено Договір іпотеки, відповідно до якого предметом іпотеки є вищевказана квартира (а. с. 38-40). Згідно представлених квитанцій та пояснень сторін, станом на 01.10.2007 року кредит погашений повністю. Оскільки спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу, то вона є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач просить суд при поділі спірної квартири врахувати той факт, що дана квартира була придбана за спільні кошти сторін. Кошти на придбання квартири складались із особистих заощаджень позивача, коштів подарованих сторонам на весілля, коштів наданих батьками сторін, а також коштів, що були отримані на умовах кредиту у ВАТ "Райффайзен Банк Аваль". Погашення кредиту відбувалось за рахунок спільних коштів подружжя - позивача доходів, отриманих у виді заробітної плати та заробітку отриманого ним в позаробочий час за охорону та супровід вантажів, доходів відповідачки, коштів наданих батьками обох сторін спору. Позивач не заперечив фактів надання фінансової допомоги колишньою тещею - 3-ою особою [PERSON], однак ці кошти використовувалась на господарській потреби сім'ї. Крім того, як зазначив позивач, крім відповідачки [PERSON], [PERSON] має ще двох синів, які на той час навчалися, і яким вона також допомагала фінансово. Також зазначив, що [PERSON] фінансово допомагала своїй матері пенсіонерці у будівництві будинку в с.Гійче. Вважає, що кошти, які надавалися [PERSON], надавались не в значному розмірі, та на купівлю квартири і виплату кредиту фактично не впливали. Відповідачка [PERSON], звертаючись до суду з позовом про визнання спірної квартири її особистою власністю, стверджує, що кошти, за які була придбана квартира, належали їй особисто. Однак доказів на підтвердження цього відповідачкою не надано. Кошти в сумі 15000 доларів США, отримані відповідачкою в кредит на придбання квартири, також не можуть вважатися такими, що належали їй особисто. Кредитний договір укладався в інтересах сім'ї, з метою придбання житла для сім'ї. Згідно ч.3 ст.61 СК України кошти, отримані в кредит, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачкою [PERSON] не доведено, що спірна квартира придбана нею за грошові кошти, які належали їй особисто. Підстав для визнання цієї квартири особистою власністю [PERSON], немає. Судом встановлено, що [PERSON] у 2000 році поїхала на заробітки у Грецію. Представником відповідачки подано документи про сплату [PERSON] внесків від доходів, отриманих в Греції. Проте, дані документи можуть слугувати підставою для визначення доходів [PERSON], а не свідчити про придбання нею спірної квартири. Суд приймає до уваги те, що 3-я особа [PERSON] мала фінансову можливість допомагати доньці та її сім'ї, про що не заперечив і позивач, однак враховуючи показання свідків в судовому засіданні, про те, що на утриманні у 3-ої особи на той час перебувало ще двоє синів - студентів, які навчались на платному відділенні, остання допомагала у будівництві будинку у [ADDRESS], що також потребує значних коштів, допомагала своїй матері, тому зважаючи на вище викладене не могла при отриманні заробітної плати 700-900 євро в місяць із вирахуванням податків забезпечувати дві родини, придбати спірну квартиру за 27 752 доларів США. Письмових доказів, які б стверджували про надання коштів, зароблених 3-ою особою, саме на придбання спірної квартири, розмір цих коштів, згоду сторін [PERSON], [PERSON] на участь [PERSON] у придбанні квартири як покупця, не представлено. Квитанції про сплату кредиту відповідачкою [PERSON] не можуть свідчити про погашення даного кредиту 3-ою особою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання, що являється товаришем позивача [PERSON] з яким працювали в ОВС. В період 2005-2006 р. р. він перебував у США та часто телефонував до позивача, з його слів дізнався про намір придбати квартиру на вул. Джерельній в м. Львові та на купівлю даної квартири позичав йому гроші в сумі 7000 дол. США. Дані кошти позивач повернув йому у 2011 році. Свідок [PERSON] дала суду показання, що являється сестрою позивача, який із своєю сім'єю - відповідачкою та дитиною до купівлі квартири на вул. Джерельній в м. Львові проживали у неї в однокімнатній квартирі близько 4 місяців. Свідок [PERSON] зазначила, що спірна квартира придбана за спільні кошти сторін, оскільки позивач часто їздив на заробітки у м. Київ, в Росію, працював в міліції, на придбання квартири мали 1/2 грошей, а на іншу частину брали кредит. Вона особисто близько 4-5 разів позичала їм кошти на погашення кредиту в середньому по 300 доларів США. Про те, що мати відповідачки давала кошти на придбання спірної квартири не знає, однак знає, що вона поїхала на заробітки у Грецію, оскільки потрібно було завершувати новобудову у [ADDRESS], крім того, мала двох синів, які навчались на платному відділенні та матеріально їх утримувала. У 2009 році відповідачка поїхала також на заробітки у Грецію, а її мати [PERSON] повернулась на Україну. В судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання, що являється товаришкою 3-ої особи [PERSON] з якою працювали у Греції у м. Афіни з 2002 р. по 2012р.. Періодично на протязі зазначеного часу приїжджала у відпустку на Україну та тричі привозила від 3-ої особи для відповідачки гроші. Із слів 3-ої особи, знала, що гроші остання передає для підтримання сім"ї. З приводу придбання спірної квартири їй відомо, що квартира по вул. Джерельній в м. Львові придбана за кошти 3-ої особи для відповідачки, крім того кредит на дану квартиру також сплачувала остання. [PERSON] їй розповідала, що позивач жодних коштів на придбання спірної квартири та погашення кредиту не дає. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що працювала із 3-ою особою [PERSON] у Греції у м. Афіни, один раз на рік їздила у відпустку і остання завжди передавала для відповідачки гроші приблизно 5 разів по 500-1000 євро, пояснювала тим, що хоче придбати для неї квартиру у м. Львові. Із слів 3-ої особи їй відомо, що вона придбала для відповідачки квартиру на вул. Джерельній в м. Львові за 28 000 дол. США, з них 15 000 дол. США заплатила готівкою, а на решту взяла кредит, який особисто сплачувала. Про те, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти сторін, їй не відомо, оскільки 3-я особа ніколи їй про це не розповідала. Свідок [PERSON] повідомив, що є рідним братом відповідачки, яка на даний час перебуває на заробітках у Греції. У 2000 році його мати - 3- я особа по справі поїхала на заробітки у Грецію з метою заробити гроші та придбати для відповідачки квартиру у м. Львові. Близько 2002 року мати приїхала з Греції та привезла 15 000 дол. США, однак даних коштів не вистарчало для придбання квартири, тому поїхала знову на заробітки. У вересні 2004 році відповідачка за кошти 3-ої особи та взявши кредит придбала спірну квартиру, кредит сплачувала 3-я особа перебуваючи у Греції. Гроші на погашення кредиту мати - 3-я особа передавала через заробітчан, які їхали у відпустку на Україну, тому вони не декларувались. На час придбання спірної квартири, позивач працював у міліції, а відповідачка перебувала у декретній відпустці, тому на його думку, заощадити кошти на придбання квартири не мали змоги. Суд критично оцінює пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що спірна квартира придбана виключно за кошти 3-ої особи для відповідачки, оскільки дані обставини їм відомі, як ствердили в судовому засіданні свідки, лише із слів 3-ої особи. Суд вважає, що цих свідчень недостатньо для висновку про визнання за 3-ою особою права власності на спірну квартиру. Договір купівлі-продажу спірної квартири від 03.09.2004 року оформлений на ім'я відповідача [PERSON] При укладенні цього договору [PERSON] було роз'яснено зміст ст. 65 СК України, тобто засвідчивши своїм підписом дану угоду вона підтвердила, що визнала це майно спільною сумісною власністю подружжя і дала згоду на розпорядження спільними майном за згодою подружжя. В договорі купівлі - продажу квартири та кредитному договорі відсутні дані про те, що при купівлі вказаного об'єкта нерухомості мають місце використання особистих грошових коштів 3-ої особи [PERSON] [PERSON] та [PERSON] жодним чином не висловлювали своєї згоди на те, щоб [PERSON] належали якісь права щодо власності на цю квартиру. Таким чином, суд вважає, що придбана спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, так як вона набута у власність відповідачкою в період перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем, а тому позивач та відповідач мають рівні права щодо володіння, користування та розпорядження вказаним нерухомим майном. Як зазначалося вище, відповідно до вимог частини 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За змістом ч. 3 цієї статті за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім того, у п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). У сторін у шлюбі 10.05.1998 року народилась дитина - [PERSON], яка на даний час є неповнолітньою та перебуває на утриманні відповідачки. Батько дитини [PERSON] проживає окремо. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд вважає, що слід відступити від засади рівності часток подружжя та, з врахуванням інтересів неповнолітньої дитини [PERSON], розділити між сторонами спільне майно подружжя - квартиру [ADDRESS] у частках: 1/3 за позивачем та 2/3 за відповідачем. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за первісним позовом, то з відповідача в користь позивача слід стягнути 246,17 грн. судових витрат, а також враховуючи, що третій особі з самостійними вимогами на предмет спору, які мають майновий характер, сплата судового збору була відстрочена, то з [PERSON] слід стягнути в доход держави 1474 грн. судового збору. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що первісний позов підлягає до часткового задоволення. У задоволенні зустрічного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами суд відмовляє. У зв'язку з частковим задоволенням позову з відповідача в користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. З третьої особи з самостійними вимогами слід стягнути в доход держави судовий збір, сплата якого була відстрочена.

Outcome: partial