Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулися [PERSON] та [PERSON] до Ставищенської селищної ради, з посиланням на те, що житловий будинок [ADDRESS] відносився до майна колгоспного двору. На час припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року в ньому проживали голова двору [PERSON] та його дружина [PERSON] , які згідно діючих на той час ст. ст. 120,123 ЦК УРСР (1963 р.) та Закону України "Про власність" набули права власності на вказаний будинок, як на майно колгоспного двору в рівних частках. Їх діти [PERSON] , [PERSON] в 1989 році, а [PERSON] в 2001 році вибули з двору і протягом трьох років після вибуття не заявили про витребування частки з майна колишнього колгоспного двору. [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті прийняла її дочка [PERSON] .. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняли діти [PERSON] та [PERSON] .. Спадкоємці першої черги по праву представлення, внуки спадкодавці [PERSON] та [PERSON] , діти померлого [INFO] її сина [PERSON] , заяв про прийняття спадщини до нотаріуса не подавали, тому в силу ч. 1 ст. 1270 ЦК України вважаються такими, що спадщину не прийняли. Із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину на належний спадкодавці вказаний житловий будинок вони звернулися до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Кошинської Л.О., на що 10.08.2021 року остання винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, які б свідчили про належність вказаного майна спадкодавцю. Позивачі просять визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] та право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] на ј частину вказаного житлового будинку, а всього ѕ частини житлового будинку та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] батька [PERSON] на ј (одну четверту) частину вищевказаного житлового будинку. До суду позивачі подали письмові заяви, в якиїх просять розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують. Представник відповідача Ставищенської селищної радив судове засідання не прибув, до суду від селищної ради подано заяву про визнання позовних вимог та розгляду справи у відсутність її представника. Треті особи: [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про місце, час та дату судового розгляду по справі, причини своєї неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи, письмову заяву відповідача про визнання позову та дослідивши письмові докази, вважає, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, відтак позов слід задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Із копій погосподарських книг Станіславчицької сільської ради за 1986 - 1990, 1991 - 1995 роки (а. с. 14-17) та довідки Ставищенської сільської ради №216 від 16.08.2021 року (а. с. 18) житловий будинок [ADDRESS] (а. с. 19, 21)належав до майна колгоспного двору, головою якого в 1989 -1992 роках був [PERSON] .. На час припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року в ньому проживали: голова двору [PERSON] , його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] , які згідно діючих на той час ст. ст. 120,123 ЦК УРСР (1963 р.) та Закону України "Про власність" набули права власності на вказаний будинок, як на майно колгоспного двору в рівних частках. Рішенням 4 сесії 7 скликання Журавлиської сільської ради №43 від 22 січня 2016 року «Про перейменування вулиць села Журавлиха», вулицю Леніна перейменовано на вулицю Яблунева (а. с. 21). Як вбачається з довідки КП КОР «Південне БТІ» №1827 від 22.06.2021 року реєстрація права власності на вищевказаний житловий будинок до 01.01.2013 р. не проведена (а. с. 24). [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті прийняла її дочка [PERSON] (а. с. 45 - 52). [INFO] [PERSON] помер, спадщину після його смерті прийняли діти [PERSON] та [PERSON] .. Спадкоємці першої черги по праву представлення, внуки спадкодавці [PERSON] та [PERSON] , діти померлого [INFO] її сина [PERSON] , заяв про прийняття спадщини до нотаріуса не подавали, тому в силу ч. 1 ст. 1270 ЦК України вважаються такими, що спадщину не прийняли (а. с. 61 - 93). 10.08.2021 року приватним нотаріусом Кошинською Л.О. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовилено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, які б свідчили про належність спадкового майна, а саме спірного житлового будинку спадкодавцю (а. с. 29). Із технічного паспорта на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, по [ADDRESS] , 1976 року побудови, встановлено, що на земельній ділянці розташовані: житловий будинок літер «А» загальною площею 65,5 м2, житловою площею 34,7 м2, з прибудовою літер «а», та господарські споруди: сарай літер «Б», літня кухня літер «В», колодязь питний №1, ворота з хвірткою №3, огорожа №2 (а. с. 25-28). Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку не приватизована, що підтверджується довідкою №217 від 16.08.2021 року Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області (а. с. 20). Згідно ст. 120 ЦК УРСР (1963 року) колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Згідно статті 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності з ч. 1 ст. 525 ЦК УРСР (1963 р.) часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. У відповідності зі ст. 529 ЦК УРСР (1963 p.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. "Як видно із статті 548 ЦК УРСР (1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з положеннями 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до пунктів 1,4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. За статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як вбачається із частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). З роз`яснень п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що при наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В частині 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст. 3Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачі в установленому порядку та на законних підставах прийняли спадщину, що підтверджується зібраними по справі та дослідженими судом доказами, відтак позов підлягає задоволенню. Судові витрати по справі позивачі просять покласти на них.

Outcome: approved