Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

В жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CNKUGA00000006 від 17.07.2006 року, в розмірі 120466,27 грн. звернути стягнення на будинок загальною площею 137,80 кв.м., житловою площею 65,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, на підставі договору іпотеки від 17.07.2006 року, з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі - продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 17.07.2006 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNKUGA00000006, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 33000.00 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 16.07.2010 року. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON], станом на 02.06.2014 року має заборгованість - 120466.27 грн., а тому ПАТ КБ „ПриватБанк" просив звернути стягнення на предмет договору іпотеки, укладений між банком та [PERSON] 17.07.2006 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - відмовлено повністю. Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ „ПриватБанк" подало до суду апеляційну скаргу, в якій просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ „ПриватБанк" задовольнити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції необґрунтоване та немотивоване, ухвалене без з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і є таким, що суперечить нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції необґрунтовано вказав в рішенні, що позивач перед зверненням стягнення на предмет іпотеки, зобов'язаний був звернутись з позовом про стягнення заборгованості, а лише після ухвалення такого рішення в нього б виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки. Апелянт зазначає, що вказаний висновок суду першої інстанції суперечить чинному законодавству, зокрема п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, відповідно до якого зазначено, що право вибору способу судового захисту передбаченого законом або договором та належить виключно позивачеві. Апелянт вказує, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Крім того, апелянт вважає, що місцевий суд проігнорував той факт, що позивач звертає стягнення на іпотеку не лише для стягнення суми заборгованості, а з метою стягнення загальної заборгованості по кредиту, оскільки вважає, що термін виконання зобов'язання за кредитним договором настав через неодноразове порушення відповідачем умов договору. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали даної справи та виконавчого провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ „ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, суд першої інстанції мотивував рішення тим, що вартість описаного та арештованого майна боржниці [PERSON], а саме 1/3 частини квартири [ADDRESS], повністю покриває суму заборгованості за кредитним договором, яка була стягнута за рішенням суду від 09.04.2012 року, а заявлена позивачем сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 120 466 грн. 27 коп. з відповідача не стягувалась і є спірною, а оскільки вимога про стягнення даної суми заборгованості позивачем не заявлялась, суд вважав, що вимога про звернення стягнення на майно, в рахунок погашення вказаної заборгованості є безпідставною. Внаслідок цього і вимога позивача про виселення є необґрунтованою та безпідставною. Однак, до такого висновку суд першої інстанції дійшов без достатнього з'ясування всіх обставин справи та вимог закону, а тому колегія суддів апеляційного суду з таким висновком погодитися не може, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.07.2006 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNKUGA00000006, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 33000.00 грн. зі сплатою відсотків за користуванням кредиту у розмірі 21.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.07.2010 року. В забезпечення зобов'язань за вказаним кредитним договором, 17.07.2006 року між ПАТ КБ „Приват Банк" та [PERSON] був укладений договір іпотеки, предметом якого є будинок загальною площею 137,80 кв.м., житловою площею 65,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], вартістю 66 000 грн. 00 коп., що належить іпотекодавцю на праві власності, відповідно до Свідоцтва про право власності від 15.03.1985 року. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 09.04.2012 року, з [PERSON] була стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором №CNKUGA00000006 від 17.07.2006 року в сумі 49940 грн. 65 коп. та судові витрати в сумі 449 грн. 41 коп. Згідно постанови ВП №41657499 від 21.03.2014 року начальника ВДВС Куликівського РУЮ [PERSON] виконавче провадження за виконавчим листом № 2/2511/40/12 виданого Куликівським районним судом 27.04.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ „Приват Банк" заборгованість в сумі 49940 грн. 65 коп. та судові витрати в сумі 449 грн. 41 коп. закінчено у відповідності до п.10 ч.1 ст. 49 ЗУ „Про виконавче провадження", оскільки згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] належить на праві власності 1/3 частина квартири за адресою [ADDRESS], що по територіальності відноситься до Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ, а тому вказаний виконавчий документ було направлено за належністю. Відповідно до постанови ВП № 42819120 від 03.04.2014 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ [PERSON] відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/2511/40/12 виданого Куликівським районним судом 27.04.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ „Приват Банк" 50440,06 грн. боргу. 13.08.2014 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ [PERSON] винесено постанову про призначення експерта [PERSON], суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 2/2511/40/12. Постановою від 20.04.2015 року заступником начальника Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ [PERSON] повернуто стягувачеві ПАТ КБ „Приват Банк" виконавчий лист № 2/2511/40/12 виданий Куликівським районним судом 27.04.2012 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ „Приват Банк" 50440,06 грн. боргу. Вказану постанову було вмотивовано тим, що відповідно до протоколу проведення електронних торгів, № 68383 від 02.04.2015 року по лоту № 52232, електронні торги не відбулись у зв'язку з відсутністю допущених до торгів учасників. А тому листом від 03.04.2015 року стягувачу запропоновано залишити за собою непродане майно. Станом на 02.06.2014 року [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що становить згідно розрахунку Банку суму в розмірі 120466,27 грн., яка складається з: 15388,65 грн. - заборгованість по кредиту, 43891,28 грн. - заборгованість за відсотками, 784,17 грн. - заборгованість з комісії, 60402,17 грн. - заборгованість з пені. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України „Про іпотеку". Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України „Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України „Про іпотеку". Як роз'яснено у п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Таким чином висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивач перед зверненням до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов'язаний був звернутись з позовом про стягнення заборгованості по кредиту суперечить вимогам закону та є необґрунтованим. Крім того, ПАТ КБ „Приват Банк" просить звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є будинок загальною площею 137,80 кв.м., житловою площею 65,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], а не майно(1/3 частини житлової квартири за адресою [ADDRESS]) на яке було накладено арешт при примусовому виконанні рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 09.04.2012 року. За наведених вимог закону та обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ „Приват Банк" про звернення стягнення на будинок загальною площею 137,80 кв.м., житловою площею 65,30 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CNKUGA00000006 від 17.07.2006 року, в розмірі 120466,27 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому погоджується з доводами апелянта в цій частині. Разом з тим, відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 109 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення громадян. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України „Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, а належить іпотекодавцю на праві власності, відповідно до Свідоцтва про право власності від 15.03.1985 року, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла і тому апеляційна скарга ПАТ КБ „ПриватБанк" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ „ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмову в задоволенні позовних вимог про виселення з інших підстав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" підлягають стягненню судові витрати в розмірі 451 гривні 75 копійок з кожного, понесені позивачем при подачі позову до місцевого суду та зверненні до апеляційної інстанції.

Outcome: partial