Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні свої позовні вимоги повністю підтримав і пояснив суду, що 10 лютого 2000 року між орендодавцем [PERSON], на підставі сертифікату про право на земельну часку(пай) серії КВ №0074664 площею 2,4 га, та відповідачем - приватним сільськогосподарським підприємством "Лук'янівка" було укладено договір оренди № 131 строком на 10 років, тобто до 10 лютого 2010 року. 18 лютого 2000 року вказаний договір був зареєстрований у Лук'янівській сільській раді. [INFO] його тітка [PERSON] померла. Він є спадкоємцем майна після смерті [PERSON] і 23.09.2006 року державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори йому було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки, які перебували у оренді у відповідача. Після оформлення спадщини ним на спадкові земельні ділянки було виготовлено державні акти серії ЯИ №2881215 та ЯИ №2881216 від 28 лютого 2010 року площею 2,0239 га та 0,1259 га відповідно, що розташовані на території Лук'янівської сільської ради Таращанського району Київської області. Після повного оформлення спадкового майна він, як власник земельних ділянок площею 2, 3499 га, маючи бажання та можливість особисто обробляти земельні ділянки, 22 грудня 2009 року письмовою заявою повідомив керівництво ПСП "Лук'янівка" про відмову укладання нового договору оренди на вказані земельні ділянки. З цією метою ним для посіву було закуплено насіння зернових. Нехтуючи його правами як власника, адміністрацією ПСП не були йому повернуті вказані земельні ділянки у лютому 2010 року, як вказано у договорі оренди. Таким чином, з боку ПСП «Лук'янівка» мало місце пряме порушення законодавства про оренду землі, оскільки ще у вересні 2004 року було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю ЯА №224199 на ім'я [PERSON]. Відповідно до зазначеного акту їй належали земельні ділянки, площею 2, 1499 га призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно вимог розділу 9 Закону України "Про оренду землі" після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки оренда земельної частки (паю) та земельної ділянки за предметом є суттєво різними відносинами. У зв'язку із цим відповідач повинен був привести договірні відносини в належний стан відповідно до вимог Закону від 06.10.1998 №161-XIV «Про оренду землі». Використовуючи його правову необізнаність, відповідачем було запропоновано оформляти технічну документацію, після чого йому обіцяли повернути землю. Після закінчення польових робіт у 2010 році йому знову не повернули земельні ділянки. 10 серпня 2010 року він знову подав керівництву ПСП «Лук'янівка» нову заяву про повернення йому земельних ділянок, але його заява знову була проігнорована, земельна ділянка не повернута. Лише 25 січня 2011 року йому надійшла відповідь про необхідність залучення землевпорядних організацій для виділення землі в натурі. 9 липня 2011 року він написав письмову заяву до Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області про самовільне використання відповідачем земельних ділянок та отримання прибутку за їх використання. 14 липня 2011 року йому надійшла відповідь з Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області про те, що в діях відповідача відсутні ознаки складу злочину, та запропоновано звернутися до суду в цивільному порядку. Поняття "самовільне зайняття земельної ділянки" міститься в ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Відповідно до абз. 10 ст. 1 цього Закону, самовільне зайняття земельної ділянки - це будь -які дії, які свідчать про фактичне використання ненаданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості), до одержання документа, що посвідчує право на неї, та до його державної реєстрації. Внаслідок незаконного використання відповідачем протягом 2010 - 2011 років належних йому на праві власності земельних ділянок, площею 2, 1499 га йому було заподіяно збитки, оскільки він не зміг самостійно обробляти належні йому земельні ділянки та вирощувати на них сільськогосподарську продукцію, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно довідки відділу статистики у Таращанському районі у 2011 році середня урожайність зернових та технічних культур у районі становила 30,9 ц/га (озима пшениця). Середня ціна 1 кг пшениці у Таращанському районі відповідно довідки Таращанського ринку становила у вересні 2011 року 2,5 грн за 1 кг. Таким чином, з належних йому земельних ділянок площею 2, 1499 га він не зміг отримати 66, 43 ц (6643 кг) пшениці (2,1499 га х 30,9 ц/га ), тобто при середній ціні пшениці 2, 5 грн/кг він не отримав 16607,5 грн. В зв'язку з порушенням його прав він вимушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав, оскільки відповідно ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Просить суд стягнути з відповідача приватного сільськогосподарського підприємства «Лук'янівка» на його користь 16607,5грн, спричинених незаконним використанням земельних ділянок та судові витрати по справі. Представник позивача підтримав позов в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позов в повному обсязі і пояснив суду, що 10 лютого 2000 року між ПСП «Лук'янівка» та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, реєстраційний №131 . В подальшому 18.02.2000 року вище зазначений договір оренди земельної ділянки був зареєстрований в Лук'янівській сільській раді Таращанського району Київської області. Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Термін дії договору оренди земельної ділянки (паю) закінчувався 18.02.2010 року. Підстави припинення договору оренди землі визначені ст. 31 Закону України «Про оренду землі», серед яких є: - закінчення строку, на який його було укладено; - смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 Закону України «Про оренду землі», від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки. Договір оренди землі може припинятися також в інших випадках, передбачених законом. Правонаступництво у разі зміни власника речі, переданої у найм, передбачено загальними положеннями про найм Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як випливає зі статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Частиною 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. 22 грудня 2009 року позивач письмово повідомив ПСП «Лук'янівка» про свій намір не продовжувати договір оренди земельної ділянки (паю), який був укладений 10 лютого 2000 року між ПСП «Лук'янівка» та [PERSON]. Як, вбачається з поданих позивачем до суду письмових доказів, [PERSON], після смерті [PERSON], яка померла [INFO], успадкував за заповітом приватизовані земельні ділянки, площею 2.1499 га., які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Лук'янівської сільської ради Таращанського району Київської області. Дане підтверджується наданим в квітні 2011 року Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, яке видане 23 вересня 2006 року після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. При цьому позивач при своєму зверненні до ПСП «Лук'янівка» не надав жодних письмових документів, які б підтверджували його права на успадковані після смерті [PERSON] земельні ділянки. Після подачі даної заяви позивачу було усно роз'яснено, що після оформлення спадкових прав на земельні ділянки та виділу їх в натурі (на місцевості), йому будуть повернуті дані земельні ділянки. Пізніше позивач повторно звертався 10 серпня 2010 року до ПСП «Лук'янівка» з заявою про виділення йому земельної ділянки, яка буцім - то належить йому на умовах розпаювання - для ведення особистого селянського господарства в полі за № 1. При цьому ПСП «Лук'янівка» повторно попросило надати позивачу письмові документи, які б підтверджували його права на успадковані після смерті [PERSON] земельні ділянки. Крім того після подачі даної заяви, позивачу було усно роз'яснено, що після оформлення спадкових прав на земельні ділянки та виділу їх в натурі (на місцевості), йому будуть повернуті дані земельні ділянки. Позивач на це погодився. Проте вже в квітні 2011 року позивач виявив намір негайно повернути земельні ділянки та надав до ПСП «Лук'янівка» копію Свідоцтва про право на спадщину та дві копії державних актів на земельні ділянки. ПСП «Лук'янівка» не заперечувало проти повернення земельних ділянок їх власникові після виділення їх в натурі (на місцевості). Відповідно до державних актів на право приватної власності на земельні ділянки серії ЯА №2881215 та ЯИ 2881216 від 28 лютого 2010 року позивач є власником земельних ділянок, загальною площею 2.1498 га., що розташовані на території Лук'янівської сільської ради Таращанського району Київської області. Розділом ІХ «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» визначено, що громадяни - власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог Закону України «Про оренду землі». Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до пункту 8 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України сільськогосподарські підприємства, які до введення у дію Земельного кодексу України уклали з власниками земельних часток (паїв) договори оренди, можуть, за бажанням власників цих часток (паїв), замовити землевпорядній організації виконання землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), видачі їх власникам державних актів на право власності на землю та оплатити виконання таких робіт. Сільськогосподарське підприємство має переважне право на оренду земельних ділянок у таких громадян на строк, що був обумовлений у договорі оренди земельної частки (паю), або, за погодженням сторін, на інший строк. Крім того, згідно з пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право приватної власності на землю. Із зазначеного випливає, що особа з часу отримання державного акта на право приватної власності на землю набуває статусу власника земельної ділянки. А тому, оскільки змінюється предмет оренди та статус орендодавця, договір оренди слід вважати припиненим. В даному випадку ПСП «Лук'янівка» навіть пішло на зустріч позивачеві та запропонувало до виділу в натурі (на місцевості) земельних ділянок взяти тимчасово інші земельні ділянки, які на той час були вже виділені в натурі. Оскільки станом на квітень 2011 року земельні ділянки, які належали [PERSON] та успадковані [PERSON] не були виділені в натурі (на місцевості) та вже були засіяні, тому ПСП «Лук'янівка» запропонувало позивачу отримати за 2011 рік орендну плату та отримати свої земельні ділянки восени після виділу їх в натурі та збору врожаю. Крім того, оскільки відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане 23 вересня 2006 року після смерті [PERSON], яка померла [INFO] розмір земельних ділянок становив 2.1499 га., а в наданих копіях державних актів на землю площа земельних ділянок вже становила 2.1498 га., тому з метою уникнення подальших непорозумінь з іншими суміжними землекористувачами позивачу наполегливо було рекомендовано за допомогою відповідної землевпорядної організації виділити в натурі земельні ділянки, які йому належать. Дане підтверджується рядом письмових повідомлень, які надсилалися позивачеві. До липня 2011 року позивач не вчинив жодних дій по виділу в натурі (на місцевості) даних земельних ділянок, лише 07 липня 2011 року позивач без участі Орендаря та суміжних землекористувачів провів виділ в натурі (на місцевості) земельних ділянок, шляхом встановлення межових знаків. Після збору врожаю в 2011 році ПСП «Лук'янівка» повернула позивачу орендовані земельні ділянки, які він успадкував після смерті [PERSON]. В свою чергу позивач відмовився від підписання акта повернення земельних ділянок та відмовився отримувати орендну плату за користування земельними ділянками. Дане підтверджується письмовим повідомленням за № 174 від 20.12.2011 року, яке було надіслане позивачеві. ПСП «Лук'янівка» з часу укладення договору оренди земельної ділянки з [PERSON] добросовісно виконувало всі умови договору оренди, так зокрема відповідно до п.2.3 розділу 2 «Умови передачі та використання земельної ділянки» даного договору орендна плата виплачувалася в повному обсязі та у встановлений договором термін. Орендну плату за 2011 рік позивач може отримати в будь-який зручний для нього час. Тому вважає безпідставним посилання позивача на те, що саме з вини ПСП «Лук'янівка» він не зміг вчасно отримати земельні ділянки. Крім того, просить суд звернути увагу, на те що позивачем невірно наведений розрахунок так званих завданих йому збитків. Так, в період 2011 року (вересень) середня вартість 1 кг пшениці 1.33 грн. що підтверджується Накладною № 4 від 14 вересня 2011 року. Враховуючи вимоги ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПСП «Лук'янівка» про стягнення збитків внаслідок незаконного використання земельної ділянки. Судові витрати покласти на позивача. Суд встановив, що 10 лютого 2000 року між ПСП "Лук'янівка" та орендодавцем [PERSON] було укладено договір оренди земельної частки (пай) площею 2,4 га, яка належала останній на підставі сертифікату про право власності на земельну частку (пай) серії КВ №0074664 строком на 10 років, тобто до 10 лютого 2010 року. 18 лютого 2000 року вказаний договір був зареєстрований у Лук'янівській сільській раді за № 131. Розділом ІХ «Перехідні положення» Закону України «Про оренду землі» визначено, що громадяни - власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог Закону України «Про оренду землі». Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом. Згідно ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка являє собою частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Отже за загальним правилом, кожна земельна ділянка повинна мати визначені в установленому порядку межі. Виходячи з демографічного складу власників земельних ділянок, отриманих шляхом виділення земельних часток (паїв) у натурі, та їхніх намірів щодо використання земельних ділянок після отримання державних актів на право власності, даним законодавством передбачено гнучкий порядок закріплення меж земельних ділянок межовими знаками. Якщо власник земельної ділянки має намір самостійно її використовувати, то межі його земельної ділянки мають бути закріплені межовими знаками встановленого зразка. Якщо двоє чи більше власників земельних часток (паїв) виділяють їх у натурі на місцевості єдиним масивом у якості однієї земельної ділянки, що передається у спільну власність зазначених осіб, то межі такої спільної земельної ділянки також закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Однак якщо двоє чи більше власників земельних часток (паїв) виділяють їх у натурі (на місцевості) єдиним земельним масивом, який являє собою відповідну кількість суміжно розташованих окремих земельних ділянок (одне поле), то в такому випадку межі кожної з таких земельних ділянок визначаються в технічній документації, але не переносяться в натурі (на місцевість). Це пов'язано з тим, що власники розташованих в одному земельному масиві (полі) земельних ділянок мають намір або спільно використовувати земельні ділянки, створивши сільськогосподарський кооператив чи іншу юридичну особу, або ж виявили бажання передати земельні ділянки в оренду одному сільськогосподарському товаровиробникові. Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок кожному власнику земельної частки (паю), видається державний акт на право власності на земельну ділянку. 22 вересня 2004 року [PERSON] на земельну частку (пай) оформила Державний Акт на право приватної власності на землю ЯА № 224199 виданий Таращанською районною державною адміністрацією Київської області на підставі розпорядження Таращанської районної державної адміністрації Київської області за № 315 та зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. Кадастровий номер земельних ділянок: №1 - 3224483600:05:002:0110; № 2 - 224483600:05:003.0040. Проте, [PERSON] після отримання державних актів на землю не переуклала договір оренди земельної частки (паю) з відповідачем, а тому цей договір був дійсним. Оскільки її земельна ділянка перебувала в єдиному земельному масиві (полі) земельних ділянок і власники цих земельних ділянок передали земельні ділянки в оренду одному сільськогосподарському товаровиробникові, то межі кожної з таких земельних ділянок були визначені в технічній документації, але не перенесені в натуру (на місцевість), що відповідає вимогам ч.3 ст.11 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складалося із приватизованих земельних ділянок, площею 2,1499 гектарів в межах згідно з планом, (опис меж: Ділянка [NUMBER]: від «А» до «Б» землі гр.[PERSON], від «Б» до «В» землі загального користування громадян, від «В» до «Г» землі гр. [PERSON], від «Г» до «А» землі гр. [PERSON]; Ділянка [NUMBER]: від «А» до «Б» землі гр. [PERSON], від «Б» до «В» землі обл.упр. «Київський облавтодор», від «В» до «Г» землі гр. [PERSON], від «Г» до «А» землі загального користування громадян), розташованих на території Лук'янівської сільської ради Таращанського району Київської області, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належало померлій - [PERSON] на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю ЯА № 224199, виданого Таращанською районною адміністрацією Київської області, на підставі розпорядження Таращанської районної державної адміністрації Київської області за № 315 від 22 вересня 2004 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, щодо яких був укладений договір оренди. Кадастровий номер земельних ділянок: [NUMBER] - 3224483600:05:002:0110; [NUMBER] - 224483600:05:003.0040. Оцінка спадкового майна на день смерті спадкодавця становить: 24606,95 грн (двадцять чотири тисячі шістсот шість гривень 95 коп. ). Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданим державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Київської області від 23.09.2006 року та зареєстрованим в реєстрі за № 3297 спадкоємцем після смерті [PERSON], яка померла [INFO], є позивач. Після оформлення спадщини ним було виготовлено державні акти серії ЯИ №2881215 та ЯИ №2881216 від 28 лютого 2010 року на спадкові земельні ділянки площею 2,0239 га та 0,1259 га відповідно, що розташовані в єдиному земельному масиві на території Лук'янівської сільської ради Таращанського району Київської області. Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України (у редакції чинній на час набуття орендодавцем права власності на землю) право власності на земельну ділянку особи виникає після одержання державного акту на право власності на земельну ділянку. При цьому, згідно із приписами п.1.12 Інструкції про порядок складання, видачі та реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Держкомземом від 04.05.1999р. №43, складання державного акта на право власності на земельну ділянку проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. Ці вимоги закріплені і в ст. 11 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", де вказано, що встановлення меж земельних ділянок у натурі власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку. Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками самостійно закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. Таким чином, до видачі особі державного акту на право власності на земельну ділянку передує встановлення меж цієї ділянки в натурі. Відповідно до ст 12. Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Власнику однієї чи більше земельної частки (паю) в межах земель, що перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, видається один державний акт на право власності на земельну ділянку. Власникам земельних часток (паїв), яким земельні ділянки виділені в натурі (на місцевості) єдиним масивом, видається державний акт на право власності на земельну ділянку, який посвідчує їх право спільної часткової власності чи спільної сумісної власності. 22 грудня 2009 року позивач після повного оформлення спадкового майна, як власник земельних ділянок площею 2, 3499 га, маючи бажання та можливість особисто обробляти земельні ділянки, письмовою заявою повідомив керівництво ПСП "Лук'янівка" про відмову укладання нового договору оренди на вказані земельні ділянки (а.с.12). В зв'язку з цим договір оренди вказаних земельних ділянок сторонами не укладався. Земельні ділянки позивача відповідно до Державних актів серії ЯИ №2881215 та ЯИ №2881216 від 28 лютого 2010 року площею 2,0239 га та 0,1259 га розташовані в середині єдиного земельного масиву, що стверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.с.7). У випадку коли у власника виділеної в складі єдиного земельного масиву земельної ділянки чи його спадкоємців зміняться плани щодо подальшого використання такої ділянки, і вони вирішать господарювати на земельній ділянці самостійно, і земельна ділянка знаходиться всередині єдиного масиву, то відповідно до ст.. 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» він може обміняти її на іншу земельну ділянку на межі цього або іншого масиву. Обмін земельними ділянками здійснюється за згодою їх власників відповідно до закону та посвідчується нотаріально. Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах своїх повноважень сприяють обміну земельними ділянками. Суд прийшов до висновку, що для виділення земельних ділянок в натурі позивач повинен був звернутися до землевпорядної організації, яка виконала землевпорядні роботи для встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та закріплення його земельних ділянок межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. Після чого звернутися до власників земельних ділянок, які розташовані в периферійній частині того самого чи іншого земельного масиву з пропозицією обміну земельних ділянок. Право виділення земельної ділянки в натурі, встановлення меж, право обміну земельними ділянками належить власнику земельної ділянки, в даному випадку позивачу. Отже, ПСП «Лук'янівка» не є особою, якій належить право виділення земельних ділянок ) у натурі (на місцевості), встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та право обміну земельними ділянками. Звідси виходить, що вини відповідача в тому, що позивач не зміг вчасно отримати земельні ділянки немає. Ці обставини стверджуються також тим, що позивач 07 липня 2011 року без участі відповідача та суміжних землекористувачів провів виділ в натурі (на місцевості) своїх земельних ділянок, шляхом встановлення межових знаків, що стверджується Актами обстеження земельної ділянки та передачі на зберігання встановлених (відновлених) межових знаків землевласнику (землекористувачу) від 07.07.2011 року (а.с.18-19). Відсутність вини відповідача встановлена і Постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 14.07.2011 року (а.с.11). Оскільки земельні ділянки позивача не були відведені в натурі (на місцевості), перебували в середині єдиного земельного масиву та вже були засіяні, тому ПСП «Лук'янівка» запропонувало позивачу отримати за 2011 рік орендну плату та отримати свої земельні ділянки восени після виділу їх в натурі та збору врожаю. Проте позивач відмовився. (а.с.31, 41). Позивач просить стягнути з відповідача нанесені йому збитки, вважаючи, що з належних йому земельних ділянок площею 2, 1499 га він не зміг отримати 66, 43 ц (6643 кг) пшениці (2,1499 га х 30,9 ц/га ), тобто при середній ціні пшениці 2, 5 грн/кг він не отримав 16607,5 грн. При цьому він не врахував затрати, понесені на обробіток грунту, внесення гербіцидів, транспортні витрати тощо та не надав документів на підтвердження цих витрат. Визначення розміру понесених втрат відноситься до компетенції експертів. Заявити клопотання про проведення експертизи для визначення розміру втрат категорично відмовився. Відповідно до вимог ч.1 ст..143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Отже, суд не вправі за своєю ініціативою призначати експертизу, а тому вирішує справу згідно поданих сторонами доказів. Враховуючи вимоги ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Суд прийшов до висновку, що позивач не довів свої вимоги в судовому засіданні. За таких обставин позов не підлягає до задоволення. Вказані обставини суд встановив з пояснень сторін, матеріалів справи, вивчених в судовому засіданні. Судові витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача

Outcome: dismissed