Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

31.03.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з цивільним позовом до відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Пролетарському районі м. Донецька про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, в обґрунтування якого зазначив, що він з 04.08.1976 року працював на підприємствах вугільної промисловості підземним гірником, 25.04.2003 року його було звільнено з роботи у зв'язку з переходом на пенсію за віком. У зв'язку з роботою у шкідливих умовах праці у позивача виникло професійне захворювання: основний діагноз - первинно професійний хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології, в фазі субреміссії; легенева недостатність першої-другої ступені, захворювання професійне, супутній діагноз - ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз, перефірічна ангіодістонія, відповідно висновку лікарсько-експертної комісії Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань м. Донецька від 25 квітня 2003 року. На підставі акту розслідування хронічного професійного захворювання направленого до МСЕК позивачу була встановлена третя група інвалідності в зв'язку з професійним захворюванням, безстроково. Відповідно висновку протипоказана тяжка фізична праця, робота в підземних умовах, в несприятливих метеоумовах, а також встановлено 45% втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням від хронічного обструктивного бронхіту, та вказана потреба в додаткових видах допомоги: санаторно-медикаментозному лікуванні. Внаслідок професійного захворювання позивач став інвалідом, через те, що отримує як фізичний біль, так і моральні страждання і переживання, в даний час він відчуває певні життєві труднощі, такі як обмеження руху та ін. Через стан свого здоров'я, пов'язаного з професійним захворюванням, позивач позбавлений можливості нормально вести свій побут, змушений постійно приймати лікарські препарати для полегшення болю, змушений регулярно звертатися до лікарів, проходити стаціонарне та амбулаторне лікування, що також приносить йому незручності і додаткові матеріальні витрати. Все вищесказане відбивається на його емоційному стані. 20.03.2014 року позивач звернувся до дирекції ФССНВВПЗ у Пролетарському районі м. Донецька з проханням виплатити йому моральну шкоду заподіяну внаслідок ушкодження здоров'я, але йому було відмовлено. Моральну шкоду за втрату працездатності позивач оцінює в 45000,00 грн. Цю суму пояснює тим, що він має 45 % втрати працездатності, і кожен 1 % втрати працездатності він оцінив у 1000,00 гривень. Вважає, що сума моральної шкоди повністю відповідає тим моральним стражданням, які він відчуває в зв'язку з професійним захворюванням. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Пролетарському районі м. Донецька 45 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за втрату працездатності внаслідок професійного захворювання. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у заяві та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Пролетарському районі м. Донецька Кононенко Ю.А., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, відповідно до яких вважає, що розмір моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки позивач не надав доказів заподіяння йому моральної шкоди та просила у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 25-26). Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] тривалий час перебував в трудових відносинах з різними вугледобувними підприємствами Донецької області, про що свідчить трудова книжка (а.с. 6-7 ). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання № 93 від 07.05.2003 року АП «Шахта ім. А.Ф. Засядько», висновку лікарсько-експертної комісії Донецької обласної клінічної лікарні профзахворювань № 828 від 25.04.2003 року [PERSON] було встановлено основний діагноз: хронічний обструктивний бронхіт пилової етіології у фазі субреміссії, легенева недостатність першого-другого ступеню, супутній діагноз - ІХС: атеросклеротичний кардіосклероз, периферичного ангіодистонія. Захворювання професійне. Протипоказана робота в підземних умовах, в контакті з пилом, токсичними газами, вібрацією, шумом, в несприятливих метеоумовах і важка фізична праця (а.с. 8, 10). Внаслідок зазначеного професійного захворювання, 14.05.2003 року висновком МСЕК позивачу було встановлено втрату працездатності 45 % безстроково, у зв'язку з професійним захворюванням, група інвалідності 3, та визнана потреба у медикаментозному та санаторно-курортному лікуванні (а.с. 11). Відповідно до довідок та виписок з історії хвороби наданий ЦМКЛ № 9 м. Донецька та ОКЛПЗ м. Донецька, позивач [PERSON] проходив стаціонарне лікування у 2003 році протягом двох тижнів, у 2008 році протягом 15 днів, у 2009 році протягом 10 днів, у 2010 році протягом 20 днів, у 2012 році протягом трьох тижнів (а.с. 12-16). Згідно листа ФССНВВПЗ у Пролетарському районі м. Донецька № 05-29/323 від 26.03.2014 року у задоволенні заяви [PERSON] про відшкодування моральної шкоди було відмовлено, оскільки ним не було надано доказів заподіяння моральної шкоди (а.с. 17). Доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди з Відділення виконавчої дирекції в Пролетарському районі м. Донецька фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не відповідають фактичним обставинам та чинному законодавству. Згідно Ухвали Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди", спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або витікає з її положень, а також у випадках, передбачених законодавством. Відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". За змістом ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності " право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у томі числі, виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Судом встановлено, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло 14.05.2003 року. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. У відповідності до положень ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, правовідносини, які виникли між сторонами щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я позивача, регулюються Законом України від 23 вересня 1999 року N 1105-XIV „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (з наступними змінами). Положення ст.ст. 21, 28, 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" № 1105-14, прийнятого 23 вересня 1999 року, в редакції, що діяла до прийняття Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 року № 717-V, передбачали, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Відповідно до даних норм, сума страхової виплати за моральну (немайновий) шкоду визначається в судовому порядку і не може перевищувати 200 (двохсот) мінімальних розмірів заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від яких-небудь інших страхових виплат. Згідно ст. 15 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворюваннях, які послужили причиною втрати працездатності", страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків - некомерційна самоврядна організація, яка діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням; згідно ж п. 9 ст. 17 Фонд створює резерв засобів для забезпечення виконання завдань страхування від нещасних випадків, передбачених статтею 1 цього Закону; а стаття 1 передбачає відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові унаслідок травми на виробництві. Крім того, в п. 7 Статуту Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, затвердженого Ухвалою Правління цього Фонду, вказано, що одним з основних напрямів діяльності Фонду є відшкодування матеріальної і моральної шкоди застрахованим особам і, відповідно п. 8 Статуту, Фонд зобов'язаний своєчасно і в повному об'ємі відшкодувати грошову суму за моральну шкоду за наявності факту спричинення цієї шкоди потерпілому. Згідно статті 13 Закону України "Про страхування", страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, які заподіяли застрахованому професійно обумовлену фізичну або психічну травму при обставинах, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення і соціальних послуг. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року в справі по конституційному зверненню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 Закони про страхування (дане рішення КСУ є офіційним тлумаченням частини 3 статті 34 Закони про страхування, обов'язково до застосування на території України і оскарження не підлягає) при настанні нещасного випадку, навіть за відсутності втрати працездатності працівником Фонд зобов'язаний компенсувати понесену моральну шкоду, заподіяну шкідливими умовами роботи на виробництві. Згідно з п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Згідно п.п. 6, 9 Ухвали пленуму Верховного суду України № 4 з 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнового) шкоди" - при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв'язку з виконанням ним трудових обов'язків, суд повинен виходити з того, що потерпілий має право звертатися з позовними вимогами до суду безпосередньо. Розмір моральної шкоди визначається судом залежно від характеру і об'єму страждань (фізичного, душевних, психічних і так далі), характеру немайнових втрат (в даному випадку втрата працездатності). Згідно Конституції України, а саме ст. 64 конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, окрім випадків, передбачених Конституцією України; ст. 46 Громадяни мають право на соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, із-за незалежних від них обставин, а також в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення. У відповідності ж із статтями 1, 3, 21, ч. 4 ст. 43, ч.1 ст. 46 Конституцій України, Україна як соціальна держава, зміст і напрям діяльності якої визначають права і свободи людини і їх гарантії, проголосила право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, який включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності і тому подібне. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних і інших джерел соціального забезпечення (частина друга статті 46 Конституцій України). Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов'язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи "Бурдов проти Росії" Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що унаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи що позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, то суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції. Посилання відповідача на відсутність висновку МСЕК щодо факту спричинення позивачу моральної шкоди, суд не може прийняти до уваги, оскільки позивачу встановлено стійку часткову втрату працездатності, сам факт ушкодження здоров'я свідчить про заподіяння моральної шкоди та є очевидним. Як зазначалося вище, позивачу [PERSON] встановлена стійка втрата працездатності 45 % безстроково з 14.05.2003 року. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача ще до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 року № 717-V, яким було виключено обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України по сплаті сум відшкодування моральної шкоди застрахованим особам. Тож, суд вважає, що обов'язок по відшкодуванню позивачу моральної шкоди слід покласти на відповідача - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Пролетарському районі м. Донецька. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь втрати [PERSON] професійної працездатності, встановлений висновком МСЕК у загальному розмірі 45 %, ту обставину, що неможливо відновити втрачене здоров'я, та виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме у розмірі 13 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial