Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з заявою в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , в якій просить встановити обмежувальний припис на строк шість місяців стосовно кривдника - громадянина [PERSON] , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати у місці спільного проживання (перебування) [PERSON] , неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , а також [PERSON] ; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори, смс - та іншу переписку шляхом стільникового зв`язку з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; заборони [PERSON] перебувати в місцях роботи [PERSON] , навчання та перебування синів [PERSON] , [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватися з ними. Заява [PERSON] мотивована тим, що з 2010 року вона проживала з [PERSON] однією сім`єю сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилось двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З грудня 2019 року між нею та [PERSON] почалися сварки, з серпня 2020 року кривдник проживає окремо. На теперішній час з нею та синами проживає її мати [PERSON] в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що постійно страждає від психологічного, економічного та фізичного насилля від [PERSON] , яке відбувається на очах спільних малолітніх дітей, на вулиці, в під`їдзі будинку. [PERSON] навідується на адресу їх проживання, забирає особисті речі заявниці, застосовує фізичну силу проти жінки у присутності неповнолітніх дітей, а також проти її матері. У зв`язку з діями чоловіка, страждають неповнолітні діти, які є свідками застосування проти матері фізичного та психологічного насилля. [PERSON] також з`являється в місцях її роботи, тренувань та навчання дітей, систематично принижує, влаштовує сварки, бійки, погрожує їй вбивством та членам її родини особисто, по телефону, постійно змінюючи номери, а також через мережу інтернет. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами щодо вжиття заходів стосовно протиправних дій кривдника, а також до лікувальних закладів. Враховуючи те, що має місце домашнє насильство, неодноразові заяви до поліції не дали результату, існує реальна загроза життю та здоров`ю її та членів її родини, вона звернулася до суду з заявою щодо видачі обмежувального припису. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.03.2021 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Заявниця та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги про обмежувальний припис підтримали повністю, просять суд задовольнити їх у повному обсязі. Зазначили, що заявниця та члени її родини, а саме сини та мати, постійно потерпають від домашнього насилля з боку кривдника, що позбавляє їх нормального життя, вони постійно знаходяться в стані страху, вона боїться за себе і дітей, боїться виходити на вулицю, при цьому вона повинна ходити на роботу, відводити дітей до навчальних закладів, на гуртки, тренування, до лікарні тощо. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Кривдник в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений через оголошення на сайті Святошинського районного суду м. Києва, причини неявки суду невідомі. Суд розглядає справу не пізніше 72 годин після надання заяви про видачу обмежувального припису до суду. Враховуючи скорочені строки розгляду заяви про видачу обмежувального припису, специфіку характеру та предмету правовідносин, які складаються між заявником та заінтересованою особою, необхідності оцінки ризиків для життя і здоров`я учасників таких правовідносин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності кривдника. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до частини другої та третьої статті 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України (частина восьма статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"). Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою заявник проживає разом зі своїми синами [PERSON] та [PERSON] , а також матір`ю [PERSON] . Судом досліджено такі докази: [PERSON] , в черговий раз ставши жертвою домашнього психологічного, економічного та фізичного насилля з боку [PERSON] , зверталась з заявою-повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується талонами - повідомленнями єдиного обліку № 8360 від 09.02.2021 року, № 58546 від 21.08.2020 року (а.с.11, 16), довідки про проведення перевірки по спецлінії 102 (а.с.13-15), довідку травмпункту Святошинського району м. Києва №10296 від 21.08.2020 року (а.с.18), фототаблицю (а.с.19-21). Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] показала суду, що знає заявницю з 2016 року, їх діти відвідують одну спортивну секцію. Стосунки заявниці та її цивільного чоловіка останнім часом погані, [PERSON] не проживає з родиною, не займається дітьми. Бачила, як [PERSON] штовхає, б`є [PERSON] , возила заявницю знімати побої та писати заяву у поліцію десь пів року тому. Заявниця приходила забирати дітей з тренувань з синцями на обличчі. Також проводжала заявницю додому, бо та боялась нападу під будинком кривдника. Одного разу викликали поліцію біля місця тренування дітей, заявниця ховалась від [PERSON] в її машину, при цьому кривдник вів себе неадекватно, кидався на неї, намагався забрати телефон, виражався нецензурною лексикою, діти були налякані. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показав, що знає заявницю та [PERSON] як подружжя, їх та його діти займаються в одній спортивній секції. До певного моменту вони мали добрі, дружні відносини з ними. Погіршилися відносини зимою 2020 року, йому стало відомо, що [PERSON] пішов з родини до іншої жінки. Влітку 2020 року були в тренувальному таборі, заявниця була сама зі своїми синами, крім того [PERSON] привіз їй дитину від першого шлюбу і залишив, таким чином [PERSON] займалася трьома дітьми. [PERSON] дітьми не займається. Останній раз бачив [PERSON] у листопаді 2020 року на дні народженні молодшого сина [PERSON] , при цьому він коли приїхав не привітав дитину, кричав на матір заявниці, ображав словесно, намагався хватати за руки, діти дуже злякалися. Він відвіз заявницю з дітьми додому, [PERSON] їх переслідував, коли під`їхали до будинку і побачили автомобіль кривдника, бачив, що діти налякані його появою. Таким чином, поява [PERSON] викликає у родини негативні емоції, страх, дійсно він вчиняє по відношенню до заявниці та її дітей домашнє насильство і є ризик небезпеки з боку кривдника до них. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». На підставі установлених судом обставин, суд вважає, що наведені заявницею фактичні та правові підстави в сукупності з доданими до заяви доказами дозволяють суду дійти висновку про обґрунтованість вимог заявниці, можливість їх часткового задоволення та необхідність вжиття відповідних заходів реагування, визначених законом. Також судом приймаються до уваги та проведено оцінку ризиків (вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення) у поведінці кривдника [PERSON] відносно [PERSON] та неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] як осіб, постраждалих від домашнього насильства в сім`ї. Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя (пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів. Зокрема, у цій конкретні ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини». Найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту. Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»). Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. З урахуванням викладеного, співставляючи інтереси учасників справи та особи, в право якої здійснюється втручання, враховуючи суспільні інтереси та інтереси дітей, показання свідків, наявні очевидні ризики повторного заподіяння домашнього насильства [PERSON] відносно [PERSON] та їх неповнолітніх дітей, з метою застосування превентивного засобу - методу стримування та попередження повторення неправомірних дій зі сторони кривдника, суд вважає необхідним вжити заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та застосувати до кривдника обмежувальний припис строком на шість місяців. Крім того, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог заяви в частині, що стосується [PERSON] , оскільки вказана особа є повнолітньою, а тому не позбавлена права самостійно звернутись за захистом своїх прав від домашнього насильства. Відповідно до ч. 3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави. Згідно вимог ч. 4 ст.350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання. На підставі викладеного,

Outcome: partial