Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], за участю третьої особи Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Позовні вимоги [PERSON]мотивувала тим, що 23 травня 2017 року о 10.00 год. у м. Сарни Рівненської області через термінал ПАТ КБ «ПриватБанк» вона мала намір переказати 4300 грн. за придбаний товар на картковий рахунок №4149499641409501. Однак під час здійснення даної операції нею було помилково вказано декілька цифр у номері карткового рахунку, в результаті чого кошти надійшли іншій особі. З квитанції про перерахування коштів, стало відомо, що власником рахунку, на який було помилково перераховані кошти, є [PERSON] Згодом, банком було надано позивачу номер телефона [PERSON] Під час спілкуваення з нею, вона зазначила, що поверне всю суму найблищим часом. Однак, кошти не надходили. В зв'язку з цим, позивач неодноразово телефонувала відповідачу та її матері з приводу повернення коштів. Так, 14 червня 2017 року [PERSON] повернула позивачу кошти в сумі 2 000,00 грн. Після цієї транзакції, відповідач повідомила, що залишок суми коштів у розмірі 2300 грн., вона поверне пізніше коли на її рахунку буде достатня для цього сума коштів. Позивач зазначила, що готова залишити їй в якості преміальних 300 грн. Проте, згодом під час телефонної розмови [PERSON] повідомила, що жодних коштів вона не повертатиме і взагалі вона припустилася помилки, коли повернула їй 2000 грн. Зважаючи на те, що [PERSON] відмовилася в добровільному порядку повертати решту суми коштів, [PERSON] змушена була звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її користь 2300 грн. безпідставно набутих коштів, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. та 850 грн. понесених витрат на надання правової допомоги. Ухвалою суду від 6 квітня 2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу запропоновано протягом п'яти днів із дня вручення даної ухвали, подати суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Також [PERSON] роз'яснено, що якщо вона не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, вона має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустила строк з поважних причин. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Позивач, відповідач, третя особа копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі з викликом сторін отримали, проте у визначені строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами справи. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надіславши суду клопотання про розгляд даної справи без її участі, на підставі наявних у справі доказів. За результатами розгляду цієї справи, задовольнити всі заявлені нею позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином через оголошення на офіційному веб-порталі Вінницького міського суду Вінницької області. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення у її відсутність на підставі наявних в справі доказів. В судове засідання представник третьої особи Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» не зявився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до відомостей з дублікату чеку № 0873-3615-5009-0523, судом встановлено, що 23 травня 2017 року [PERSON] перерахувала на рахунок відповідача [PERSON] (код отримувача [NUMBER]) грошові кошти в сумі 4301,51 грн. (а.с. 9). Слід зазначити, що в чеку вказано картка/рахунок одержувача: 4149490*******01. Отже, позивач перерахувала грошові кошти на іншу картку, помилково ввівши іншу цифру номеру картки. Згідно виписки по рахунку позивача, наданою ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що 14 червня 2017 року [PERSON] було перераховано позивачу грошові кошти в сумі 2 000,00 грн. (а.с. 10). Суд зазначає, що даними діями відповідач фактично підтвердила отримання нею коштів від позивача та свій обов'язок повернення безпідставно отриманих коштів. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 27 червня 2017 року зверталася до Сарненського ВП ГУНП України у Рівненській області з приводу відмови відповідача повернути решту суму безпідставно отриманих грошових коштів. Проте, до Єдиного реєстру досудових розслідувань дана заява внесена не була та роз'яснено, що [PERSON] може звернутися, з даного приводу, з цивільним позовом до суду. Даний факт підтверджується листом Сарненського ВП ГУНП України у Рівненській області від 05.09.2017 року (а.с. 11) та висновком по зверненню [PERSON] від 10.08.2017 року (а.с. 12). Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння (п. 2 ч. 3ст. 1212 ЦК України). Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи(потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України, обєктами цивільних прав є,зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України). Однак, з пояснень позивача, викладених в позовній заяві, зазначено, що [PERSON] помилково ввела іншу цифру номеру картки під час здійснення переказу грошових коштів, а саме вказала картковий рахунок 4149499640419501 замість 4149499641409501. Згідно п. 1.23 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі (п. 1.24 ст. 1 вищевказаного Закону). Пунктом 2.35. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою [PERSON] України № 22 від 21.01.2004 року визначено, що кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Щодо строку повернення помилково зарахованих коштів, то він визначений п. 6 Указу Президента України «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України» № 227/95 від 16.03.1995 року. Так, помилково зарахованих коштів має бути здійснене у пятиденний строк з дня їх зарахування. Слід зазначити, що відповідачем частину коштів було повернуто поза строки визначені вищевказаним Указом. Також [PERSON] України у своєму листі № 25-011/46-181 від 09.01.1998 року розяснив, що відповідно до статті 6 Указу Президента України від 16.03.1995 року № 227 «Про заходи щодо нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України» підприємства незалежно від форми власності мають повертати в 5-денний термін платникам помилково зараховані на їх рахунок кошти. Якщо власник рахунка не повернув у зазначений термін помилково одержані кошти, то їх повернення має здійснюватись у загальному претензійно-позовному порядку. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про стягнення безпідставно набутих грошових коштів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Щодо вимоги про відшкодування витрат на оплату судового збору та правничої допомоги, то слід зазначити наступне. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що нею було понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 850,00 грн. та сплачено судовий збір в сумі 704,80 грн. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1, 2 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в звязку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. З врахування вимог вищевказаної норми права позивачем в позовній заяві було зазначено попередній розрахунок суми судових витрат. Судом встановлено, що 1 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 13). Відповідно до умов договору [PERSON] зобов'язався підготувати та подати до Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву замовника про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. За послуги, передбачені п. 1.1. даного договору, замовник сплачує виконавцю винагороду відповідно до акту про надання правничої допомоги. З акту про надання правничої допомоги, складеного 20 березня 2018 року встановлено, що розмір витрат на правничу допомогу становить 850,00 грн. Слід зазначити, що в даному акті міститься розрахунок нарахованої правничої допомоги (а.с. 14). Факт оплати витрат на правничу допомогу позивачем підтверджується квитанцією №220 від 20.03.2018 року (а.с. 15). Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. та 850 грн. 00 коп. понесених витрат на надання правничої допомоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved