Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної в м. Полтави ради про втрату права користування житлом, в якому просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] 20.12.2004 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він являється наймачем нерухомого майна а саме квартири [ADDRESS] . Дана квартира була видана йому згідно Рішення виконавчого комітету Полтавської Ради народних депутатів № 54 від 23.01.1985 р. Архівний витяг ( копія) з додатку на рішення виконкому Полтавської міської Ради народних депутатів від 23.01.1985 р. № 54 «Про заселення [ADDRESS] , а також квартир, що звільняються при заселенні цього будинку». Протягом декількох років він має намір приватизувати вказане житло, для чого виготовив технічну документацію, а саме Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] , квартира загальною площею 65,3 кв.м., трикімнатна. В квартирі зареєстровано 4 осіб: він [PERSON] , [PERSON] , [INFO] - його син; [PERSON] , [INFO] - його донька; [PERSON] , [INFO] - його онук. Його син, [PERSON] - працює в республіці Польща та тимчасово там проживає. [PERSON] погодився змінити своє місце реєстрації добровільно. Його донька, відповідач по справі - [PERSON] та його онук - [PERSON] не проживають за місцем їх реєстрації, з 2006 року постійно мешкають за адресою [ADDRESS] спільно з чоловіком відповідачки (батьком [PERSON] ) - [PERSON] та ще одним сином - [PERSON] . Позивач являється пенсіонером, проживає за місцем своєї реєстрації більше 30 років. На підтвердження вказаного надає Акт про не проживання осіб за місцем реєстрації від 29.12.2016р. та копію довідки № 1061 від 01.06.2020 року, видану КП «ЖЕО № 2» та рішення виконкому. Наявність 4-ох зареєстрованих в його квартирі осіб зумовлює нарахування високих рахунків за комунальні послуги, які він змушений в межах нарахованих сум сплачувати самостійно. Вказане ставить його у скрутне матеріальне становище та порушуються його права, зокрема але не виключно, соціальні та житлові. Він неодноразово звертався до AT «Полтавагаз» (з 2016 по теперішній час) з заявами щодо нарахування плати за спожитий природний газ на фактично проживаючих осіб, тобто на нього одного. Проте нарахування коштів за природний продовжується на 4-ох осіб. Внаслідок його відмови сплачувати неіснуючий борг за споживання природного газу, його було позбавлено субсидії. Він самостійно утримує квартиру, в якій проживає, дбає про майно, яке в ній знаходиться та оплачує усі необхідні платежі. Відповідачка [PERSON] та її син [PERSON] більше 10 років не проживають за адресою [ADDRESS] , не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей у квартирі не має, станом квартири не цікавляться. Перешкод у користуванні квартирою він для них не чинив. Ухвалою суду від 30 червня 2020 року будо відкрито провадження в справі. 22 листопада від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву згідно якого відповідачка вважала позовні вимоги безпідставними, незаконними, необґрунтованими та такими що не підлягаю задоволенню, в обгрунтування відзиву вказувала, що дійсно вона та її син [PERSON] в більшості часу проживають за адресою [ADDRESS] , у її чоловіка [PERSON] [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Інші співвласники квартири відношення до їх сім`ї не мають, згоди на реєстрацію місця проживання інших осіб не надають. Вона та її син [PERSON] ніякого нерухомого майна не мають, ніякого майна крім квартири в якій зареєстрована не має. Крім того, з чоловіком періодично виникають непорозуміння та сварки, тому їй з сином часто доводиться проживати за місцем реєстрації, попри не згоду з цим позивача. Крім того, як вбачається з позовної заяви основною метою її подання є отримання субсидії, однак у зв`язку з досить великою пенсією позивача (приблизно 10 000 грн.), розраховувати на субсидію не варто, навіть якщо зареєстрований буде лише сам позивач. Також, квартира обладнана всіма лічильниками, крім газового, тому витрати за комунальні послуги об`єктивні. Вона не заперечує проти встановлення газового лічильника, навіть готова сприяти його встановленню. Звертала увагу суду, що спірна квартира не є у власності позивача, він є користувачем, так само як і відповідачі є користувачами, тому сторони мають рівні права та можливо їх вважати співвласниками-співкористувачами. 27.11.2020 року на адресу суду надійшли пояснення від третьої особи, згідно яких останні просили ухвалити рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів неповнолітнього [PERSON] [INFO] . В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити, підтримала поданий відзив. Представник третьої особи в судовому засіданні при вирішенні спору покладався на розсуд суду, та просять врахувати інтереси неповнолітнього [PERSON] [INFO] . Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, дослідивши письмові матеріали справи і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Так судом встановлено та підтверджено документально, що згідно копії рішення Полтавської міської Ради народних депутатів Виконавчого комітету № 54 від 23.01.1985 року про заселення 95 квартирного жилого будинку по [ADDRESS] , а також квартир, що звільняються при заселенні цього будинку - позивач [PERSON] є квартиронаймачем житла [ADDRESS] . У вищевказаній квартирі крім позивача зареєстровані: [PERSON] , [INFO] - його син; [PERSON] , [INFO] - його донька; [PERSON] , [INFO] - його онук. . Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 47 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Приписами ст. 58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Положеннями ч. 4 ст. 9 ЖК України гарантоване право кожному не бути виселеним із займаного приміщення або обмеженим у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності, зокрема, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил процесуального закону щодо оцінки доказів. Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановленні ст. 71 ЖК України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із спірної квартири, а саме факт їх не проживання за вказаною адресою протягом встановлено ст. 71 ЖК України та відсутність поважних причин, що зумовлювали тривале не проживання відповідачів у спірному житлі. Надані позивачем суду докази не є достатніми у своїй сукупності для задоволення позовних вимог у справі, оскільки не містять достовірних даних щодо інформації стосовно причин не проживання відповідачів у спірному приміщенні. Сам факт не проживання відповідачів у вказаній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є наявність юридичного складу наступних елементів: не проживання особи понад шість місяців в житловому приміщенні та відсутність поважних причин такого не проживання. Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про необхідність виселення відповідачів із спірної квартири, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з поважних підстав, що пов`язані з конфліктними відносинами, які виникли між сторонами, що унеможливлює застосування до виниклих правовідносин положень ст. 71, 72 ЖК України. Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а також визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Стосовно доводів позивача про те, що проживання відповідачів порушує її права як квартиронаймача у зв`язку з тим, що позивач змушений сплачувати зайві грошові кошти на комунальні послуги, які нараховуються на зареєстрованих в помешканні членів сім`ї, які не проживань суд зазначає наступне. Правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем (відповідачами) її права, та захисту підлягає порушене право. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Наявність заборгованості у відповідача за комунальні послуги не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому що не свідчить про втрату інтересу відповідачами до спірного житла. Доводи позивача про те, що відповідачі фактично проживають за іншою адресою, а відтак підлягають визнанню такими, що втратили право користування суд відхиляє як неспроможні з огляду на наступне. Відповідачем в судовому засіданні дійсно було визнано той факт, що вони зареєстровані у спірному приміщенні, водночас фактично проживають за іншою адресою, проте таке проживання не пов`язане з наявністю вказаної нерухомості у їх власності, оскільки в теперішній час вони не проживають за місцем реєстрації з зв`язку з поважними причинами. При вирішенні справи, передбачених законом підстав для визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно повинне бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла за відсутності балансу співрозмірності такого втручання із переслідуваною метою Стосовно позовних вимог щодо виселення з спірної квартири малолітньої дитини суд зазначає наступне. В силу вимог частин 4 та 5 статті 19 Сімейного кодексу України Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору з приводу визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Висновок надаєтсья на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до статті 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Таким чином, малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня дитина набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши докази надані сторонами як на підтвердження так і на спростування заявлених вимог суд вважає, що в ході судового розгляду факт ухилення відповідачів від поховання свого батька, наявність у позивача власних коштів та необхідність витрати позивачем на поховання власних коштів не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed