Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

23 лютого 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 27 жовтня 2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт № б/н, на підставі якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 66 634,55 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з "1" по "25" число кожного місяця. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, і надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач у порушення взятих на себе зобов'язань, своєчасно не сплачувала кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 09 лютого 2016 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 95 455,01 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 58 639,50 грн., заборгованості з процентів за користування кредитом у розмірі 10 666,43 грн., заборгованості за комісією у розмірі 23 434,94 грн. та штрафу у розмірі 2 714,14 грн. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача. 20 березня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа [PERSON], в обґрунтування якого посилалась на, що заборгованість, про стягнення якої просить ПАТ КБ "ПриватБанк" у первісному позові, виникла за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року, за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року кредитні грошові кошти не видавалися, а була реструктуризована заборгованість позичальника за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року. Позичальником за вищезазначеним кредитним договором була не вона, а [PERSON], про що у судовому засіданні 25 січня 2017 року заявив представник ПАТ КБ "ПриватБанк". Зобов'язання позичальника за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року вона на себе у встановленому законом порядку не приймала та договору про переведення боргу зі [PERSON] не укладала, тобто заміна боржника у зобов'язанні за цим кредитним договором не відбулась у встановлений законом спосіб, а тому вона не може бути стороною і боржником за кредитним договором і, відповідно, не мала права укладати в якості позичальника додаткову угоду від 27 жовтня 2014 року до цього договору та генеральну угоду від 27 жовтня 2014 року про реструктуризацію заборгованості за цим кредитним договором, зазначені угоди не відповідають її внутрішній волі та справжнім намірам, оскільки вона не погоджувалась та не прийняла на себе у встановлений законом спосіб боргу [PERSON], а їх підписання відбулось внаслідок помилки у правовій природі угод. У зв'язку з чим, просила суд визнати недійсними додаткову угоду до кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року та генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, укладені 27 жовтня 2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк". Ухвалою суду від 23 травня 2016 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] та зобов'язано ПАТ КБ "ПриватБанк" надати на адресу суду оригінал кредитного договору без номера від 29 березня 2013 року, заборгованість за яким була реструктуризована генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року та документи, що підтверджують отримання [PERSON] кредитних коштів, що надавались за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року та генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року (а.с. 51). На виконання ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року від ПАТ КБ "ПриватБанк" надійшов лист № 20.1.0.0.0/7-20160803/2750 від 26 серпня 2016 року, яким позивач за первісним позовом повідомив суд про те, що згідно генеральної угоди від 27 жовтня 2014 року грошові кошти не видавалися, а було проведено зменшення розміру заборгованості, а саме пені на 2 714,14 грн. з приміткою про те, що надати анкету від 29 березня 2013 року немає змоги, оскільки клієнт був ідентифікований раніше, а саме 23 червня 2011 року. Кредитний договір без номера від 29 березня 2013 року, заборгованість за яким була реструктуризована генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року, ПАТ КБ "ПриватБанк" суду не надало (а.с. 59-60, 63-64, 65-66, 69, 71-72, 73). Ухвалою суду від 08 серпня 2017 року зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа [PERSON], про визнання недійсними угод прийнятий до спільного розгляду з позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 183/856/16) і справа за позовом [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк", третя особа [PERSON], про визнання недійсними угод (справа № 183/1320/17) об'єднані в одне провадження. Справі присвоєний № 183/856/16 (а.с. 113). У зв'язку з заміною головуючого судді Городецького Д. І., справа передана у провадження судді Майної Г. Є. (а.с. 128). Ухвалою від 04 грудня 2017 року суд частково задовольнив клопотання представника відповідача за первісним позовом та зобов'язав ПАТ КБ "Приватбанк" надати суду оригінал та належним чином завірену копію додаткової угоди про переведення боргу від 27 жовтня 2014 року, укладеної між [PERSON] та [PERSON], до кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року для огляду та дослідження в судовому засіданні (а.с. 139-140). На виконання ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року від ПАТ КБ "ПриватБанк" надійшов лист від 22 січня 2018 року № 620 з додатком: копією генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 27 жовтня 2014 року (а.с. 148, 151-152). Представник позивача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" надав суду заперечення проти зустрічного позову, в яких посилався на те, що між позивачем та відповідачем 27 жовтня 2014 року укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, на підставі якої банк надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 66 634,55 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється починаючи з "1" по "25" число кожного місяця. Кредитні кошти були отримані для погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 23 червня 2011 року, яка на день підписання Генеральної угоди складала 74 734,56 грн., на момент укладення зазначених угод обидві сторони мали належний обсяг цивільної дієздатності, відповідач особисто підписала ці угоди, а тому у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Додатково, 09 жовтня 2017 року надав копії заяви СПД [PERSON] від 29 березня 2013 року про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підпису; заяви СПД [PERSON] на відкриття рахунку; заяви СПД [PERSON] про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 29 березня 2013 року (а.с. 102-106, 120, 121, 122, 123). У судове засідання 21 лютого 2018 року представник позивача не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав, у разі неявки в судове засідання просив розглядати справу у його відсутність, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавала. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судове засідання 21 лютого 2018 року не з'явилась, надала суду заяву, в якій просила розгляд справи просила провести у її відсутність, відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] та задовольнити зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 156). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та про розгляд справи за його відсутності не клопотав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. У зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази у справі, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 27 жовтня 2014 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] була укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт. У преамбулі до генеральної угоди зазначено, що ця угода між сторонами укладається з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань по кредитному договору № б/н від 29 березня 2013 року (по тексту угоди - "договір 1"). За змістом генеральної угоди від 27 жовтня 2014 року сторони узгодили по договору 1 (кредитному договору № б/н від 29 березня 2013 року): зменшити розмір заборгованості, що виникла у період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 0,0 грн., комісію на 0,0 грн., пеню на 2 714,14 грн., штраф на 0,0 грн.; визначили розмір заборгованості по договору у розмірі 74 734,56 грн. та дату кінцевого погашення заборгованості по договору - 31 жовтня 2016 року (а.с. 151-152). Зі змісту генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року вбачається, що правовідносини між банком та позичальником існували ще до моменту вчинення цього правочину та виникли з кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року. На ухвалу суду від 23 травня 2016 року про витребування кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року, заборгованість за яким була реструктуризована генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року, ПАТ КБ "ПриватБанк" надіслало на адресу суду лист № 20.1.0.0.0/7-20160803/2750 від 26 серпня 2016 року, в якому зазначило, що згідно генеральної угоди від 27 жовтня 2014 року грошові кошти не видавалися, а було проведено зменшення розміру заборгованості, а саме пені на 2 714,14 грн. З зазначеним листом позивач за первісним позовом надав суду анкету-заяву [PERSON] про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 23 червня 2011 року, в якій не зазначено, що [PERSON] виявила бажання на отримання кредиту у певному розмірі. Анкета-заява не містить істотних умов, притаманних кредитному договору (зокрема, предмет, розмір кредиту, строк повернення кредиту або строк користування ним). Згодом ПАТ КБ "ПриватБанк" надало суду копії документів, датованих 29 березня 2013 року, а саме: заяви СПД [PERSON] від 29 березня 2013 року про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підпису; заяви СПД [PERSON] на відкриття рахунку; заяви СПД [PERSON] про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 29 березня 2013 року, підписанням якої [PERSON] висловив свою згоду з умовами та правила надання банківських послуг, тарифами банку, які разом з анкетою складають договір банківського обслуговування (а.с. 65, 120, 121, 122, 123). Кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року, укладеного з [PERSON], як з позичальником, позивач за первісним позовом суду не надав. Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За частиною 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. З генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року вбачається, що зобов'язання позичальника з повернення кредиту виникли з кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року, але належних доказів того, що кредитний договір № б/н від 29 березня 2013 року, за яким виникла заборгованість, укладався саме з відповідачем [PERSON], позивач за первісним позовом не надав. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом [PERSON] не є стороною (позичальником, боржником) кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року і кредитні кошти від банку за цим договором не отримувала. Діючим законодавством передбачена можливість заміни боржника у зобов'язанні. Правове регулювання заміни боржника у зобов?язанні здійснюється на підставі ст.ст. 520-523 ЦК України. Згідно зі ст. 520 ЦК України боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Стаття 521 ЦК України визначає, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов'язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, з якої слідує, що правочин щодо заміни боржника у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання. Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, а тому правочин щодо заміни боржника у зобов'язанні, що виникло з кредитного договору, повинен вчинятись у письмовій формі. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, з огляду на норми ст.ст. 520, 521 ЦК України, заміна боржника (позичальника) у зобов'язанні за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року могла відбутись лише на підставі договору про переведення боргу, укладеного між первісним та новим боржником, вчиненого у письмовій формі, та за наявності згоди кредитора. Доказів на підтвердження факту переведення боргу за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року на відповідача [PERSON], як на нового боржника у зобов'язаннях за цим договором, позивач за первісним позовом суду не надав. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом [PERSON] не стала стороною (позичальником, боржником) кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року внаслідок вчинення правочину щодо заміни боржника у цьому зобов'язанні. Норми статей 527, 1054 ЦК України встановлюють, що зобов'язання повинно виконуватись належними сторонами (боржником та кредитором), зобов'язання з повернення банку кредиту повинно виконуватись позичальником. [PERSON] не є позичальником та боржником за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року, за генеральною угодою від 27 жовтня 2014 року їй кредитні грошові кошти не надавались, що підтверджено позивачем за первісним позовом у листі № 20.1.0.0.0/7-20160803/2750 від 26 серпня 2016 року, а тому не має правових підстав для стягнення з неї заборгованості за кредитом та задоволення первісного позову. Зі змісту генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року вбачається, що цією угодою змінювались умови кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка не є стороною договору, не може вчиняти правочини, спрямовані на зміну договору, за винятком випадків, коли на такі дії вона у визначеному законом порядку уповноважена стороною договору. Як встановлено судом, відповідач за первісним позовом [PERSON] не була стороною кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року, зобов'язання боржника (позичальника) за цим договором на неї у встановлений законом спосіб не переводились. Повноважень від позичальника за кредитним договором № б/н від 29 березня 2013 року на укладення генеральної угоди від 27 жовтня 2014 року [PERSON] не мала. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відтак, суд приходить до висновку про те, що відповідач за первісним позовом [PERSON] не мала повноважень на укладання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року і це є підставою для визнання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року недійсною згідно зі статтями 203, 215 ЦК України. Відповідно до пункту 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Що стосується зустрічної позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди від 27 жовтня 2014 року до кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року, то суд вважає що ця вимога не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1055 ЦК кредитний договір укладається в письмовій формі. Частиною 1 ст. 654 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Додаткова угода до договору є правочином, спрямованим на зміну умов основного договору, який повинен вчинятись в такій самій формі, що й договір. Отже, додаткова угода від 27 жовтня 2014 року до кредитного договору № б/н від 29 березня 2014 року, яку просить визнати недійсною позивач за зустрічним позовом, повинна бути вчиненою у письмовій формі та мати вигляд документа. Однак, позивач за зустрічним позовом [PERSON] оригінал (копію) додаткової угоди від 27 жовтня 2014 року до кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року суду не надала, посилаючись на знаходження оригіналу цього документу у відповідача, який спірну додаткову угоду на ухвалу суду від 04 грудня 2017 року також не надав. У матеріалах справи відсутній документ - додаткова угода від 27 жовтня 2014 року до кредитного договору № б/н від 29 березня 2013 року і через цю обставину суд не може дійти до висновку про вчинення цього правочину [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк". У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин, який не вчинено, не можу бути визнаний судом недійсним. Тому, зважаючи на відсутність доказів, що підтверджують укладення спірної додаткової угоди між сторонами, суд не може визнати цей правочин недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, у тому числі, письмовими доказами (ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на належні та допустимі докази, надані сторонами по справі, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] задоволенню не підлягають через відсутність підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом заборгованості. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" слід задовольнити частково, а саме в частині визнання недійсною генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 27 жовтня 2014 року, укладеної між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк", у задоволенні решти вимог належить відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з ПАТ КБ "ПриватБанк" (відповідача за зустрічним позовом) слід стягнути на користь [PERSON] (позивача за зустрічним позовом) судовий збір пропорційно розміру задоволених зустрічних позовних вимог, а саме 320 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial