Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, та стягнення моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] свої вимоги зменшив та в кінцевому результаті просив суд стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку в сумі 59 284 грн. 98 коп з 1.03.2016 року по день повного розрахунку по 28.02.2017 року, 3 000 грн моральної шкоди та судові витрати. Заборгованість по заробітній платі підприємство йому виплатило в повному обсязі. Свої вимоги мотивував тим, що 29 лютого 2016 року він звільнився з підприємства"Гадячсир" де працював водієм. Після звільнення з роботи підприємство не виплатило йому заробітну плату і лише 28 лютого 2017 року коли справа за його позовом розглядалася в суді представник підприємства біля приміщення суду виплатив йому заборгованність по заробітній платі. Враховуючи це він вважає що його права підприємством були порушені в частині несвоєчасного розрахунку при звільненні, а тому підлягає стягненню і середній заробіток за час затримки розрахунку та моральна шкода, так як він переніс душевні страждання щодо несвоєчасного отримання належних йому коштів. В судовому засіданні представник ТОВ "Гадячсир" позовні вимоги не визнав в повному обсязі, мотивуючи це тим, що 11 листопада 2016 року підприємство провело повний розрахунок з [PERSON]І по заробітній платі, про що маються відповідні докази викладені у платіжній відомості, а середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку та моральна шкода не підлягає виплаті на користь позивача так, як позивач не звертався до підприємства з вимогами про виплату йому заробітної плати. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ "Гадячсир". При звільненні, в порушення вимог законодавства, з ним не в повному обсязі був проведений розрахунок, в зв'язку з чим виникла заборгованість по заробітній платі. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] була прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів третього класу в автоколону № 8 (Віхове) закритого акціонерного товариства "Гадячсир", про що свідчить запис в його трудовій книжці на (а.с. 6, зв.). 24 травня 2011 року закрите акціонерне товариство "Гадячсир" було реорганізовано шляхом перетворення у Товариство з обмеженою відповідальністю "ГАДЯЧСИР". Відповідно до наказу № 48-ка від 12 квітня 2012 року позивач був звільнений з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності працівників, про що свідчить запис в його трудовій книжці на а.с. 6, зв.). Наказом № 114-ка від 14 листопада 2012 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду водія автотранспортних засобів третього класу в АК № 9 Хмелівського відділення до товариства з обмеженою відповідальністю "ГАДЯЧСИР", що розташоване в м. Гадяч, вул. Будька, 47, Гадяцького району Полтавської області (запис в його трудовій книжці на а.с.7). Наказом № 38-ка від 29 лютого 2016 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (запис в його трудовій книжці на а.с.7). Заборгованість по заробітній платі на день звільнення становила 16110,93 грн., що підтверджується копією розрахункового листка (а.с.8). Зі слів позивача, у серпні місяці 2016 року, відповідач сплатив йому частину заборгованості по заробітній платі в сумі 3009,16 грн. А решта суми заборгованості 13101,77 грн., - залишилась несплаченою. Позивач неодноразово звертався до підприємства про виплату йому заробітної плати, але весь час отримував відмову. Відповідно до платіжних відомостей остаточний розрахунок по заробітній платі підприємство провело з [PERSON]І 11 листопада 2016 року, про що в платіжній відомості мається особистий підпис [PERSON] В судовому засіданні позивач стверджував, що остаточний розрахунок по заробітній платі з ним був проведений 28 лютого 2017 року біля приміщення суду, але даний факт не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду справи та був спростований і самим представником відповідача, який в судовому засіданні підтвердив факт повного розрахунку з позивачем 11 листопада 2016 року. Частина 1 ст. 116 КЗпП України визначає, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація, повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь чає затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Крім того, пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", згідно яких, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. На думку суду стягненню підлягають грошові кошти за час затримки розрахунку з 1 березня 2016 року (відповідно до вимог позивача) по 11 листопада 2016 року(по день фактичного розрахунку). Суд вважає що саме ця дата є днем остаточного розрахунку з позивачем. До розрахунку беруться робочі дні за період з 1 березня 2016 року по 11 листопада 2016 року, а саме березень 2016 року - 22 робочих дні, квітень 2016 року - 21 дні, травень 2016 року - 19 днів, червень 2016 року - 19 днів, липень 2016 року 22 дні, серпень 2016 року 22 дні, вересень 2016 року - 22 дні, жовтень 2016 року 20 дні, листопад 2016 року 9 днів, всього 176 робочих днів. Відповідно до довідки наданої Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" середня заробітна плата [PERSON]І в день складала 167 грн. 37 коп. Виходячи з цього до стягнення підлягає 167 грн. 37 коп. х 176 днів = 29 457,12 грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9). При визначенні розміру моральної шкоди, спричиненої позивачу, суд виходить із вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, характеру правопорушення та вимог розумності і справедливості, та погоджуючись з позицією позивача, що незаконні дії відповідача щодо невиплати протягом значного проміжутку часу заробітної плати призвели до його моральних переживань, оскільки відсутність заробітної плати вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обмежень у придбанні необхідних речей для своєї сімї, тому суд вважає за необхідне стягнути з ТОВ "Гадячсир" на користь позивача [PERSON] 300 грн. на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.1,3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу. Відповідно до наданих до суду квитанцій позивач [PERSON] отримував від адвоката [PERSON] правову допомогу сплативши при цьому йому кошти в сумі 2000 грн. Як роз'яснено в п.п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»№10 від 17.10.2014 витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті12,42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановленийЗаконом України від 20 грудня 2011 року№ 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті79, статтях84,88,89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно із ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно дост. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становив 1378 грн., а 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати становило 551,2 грн. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200 грн., а 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати становить 1280 грн. З вищенаведених норм законів вбачається, що розмір компенсації витрат на правову допомогу за годину роботи в 2017 році не може перевищувати 1280 грн. (3200 грн. х 40%). Як вбачається з матеріалів справи позивачу були надані наступні юридичні послуги: оформлення повноважень адвоката на ведення справи, підготовка та подача процесуальних документів, та Як вбачається з журналу судових засідань адвокат [PERSON] надава позивачу [PERSON] правову допомогу у судових засіданнях протягом 2 год. 51 хв. Оскільки в матеріалах справи наявні необхідні належні та допустимі докази представництва інтересів позивача адвокатом [PERSON], а також документальне підтвердження оплати правової допомоги суд дійшов висновку про відшкодування позивачеві витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Крім того, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тобто з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved