Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, загальною площею 0,0503 га, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 23 грудня 1999 року. Відповідно до державного акту розмір земельної ділянки складає: від А до Б -землі Красноармійської міської ради -9,10м, від Б до В - землі відповідача [PERSON]-54,06м, від В до Г- землі [PERSON] 9,54 м, від Г до А.- землі [PERSON]-54,38м. Позивач зазначає, що на час подання позову склалася ситуація, що розміри його земельної ділянки зменшені з боку відповідача [PERSON], якій належить домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] Позивач звертався 14.05.2013 року до ТОВ "Укрземгарант" для проведення геодезичної зйомки та відповідно до контрольного обміру земельної ділянки, проведеного ТОВ "Укрзегарант" розмір земельної ділянки складає від А до Б -землі Красноармійської міської ради -9,10м, від Б до В - землі відповідача [PERSON]-54,14м, від В до Г- землі [PERSON] 9,12 м, від Г до А.- землі [PERSON]-54,38м. На підставі цього позивач вважає, що відповідач самовільно зайняла 42 см його землі та не дає змоги поставити паркан. На підставі цього позивач також не погодив межі земельної ділянки власнику домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], оскільки це впливає на розмір належної позивачу земельної ділянки. Позивач також звертався до Держземагентсва у Красноармійському районі з проханням надати копії технічної документації на виготовлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки позивача, відповідача та суміжного землевласника будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] але йому було повідомлено, що відсутня така документація щодо ділянок позивача та відповідача, а інформація щодо земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], є захищеною відповідно до закону " Про захист персональних даних ". Позивач зазначив, що відповідач не дає влаштувати йому межовий знак у вигляді паркану. Позивач також зазначає, що межа земельних ділянок не встановлена і відповідач не дає позивачу можливості встановити паркан, що порушує його право власності. Окрім того, як зазначає позивач земельна ділянка відповідача засмічена будівельним сміттям. З посиланням на п.3.17 Б.2.4-1.94" Планування та забудова міських та сільських поселень", відповідно до якого відстань від межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни має бути не меншою ніж 1,0 метр, позивач просив суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка належить позивачу шляхом встановлення межового знаку у вигляді паркану на відстані 1 метру від житлового будинку позивача та стягнути з відповідача судові витрати. Надалі 12.12.2014 року позивач змінив свої позовні вимоги, зазначивши, що 19.05.1987 року він придбав житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], та відповідно до зазначеного в договорі купівлі-продажу земельна ділянка, на якій розміщено будинок складає 503,4 кв.м. Разом із документацією колишній власник будинку [PERSON] надала акт від 13.04.1983р., відповідно до якого технік БТІ [PERSON] та землекористувачі [PERSON] та [PERSON], яка є бабою відповідача, встановили межу земельних ділянок [ADDRESS] згідно якого розміри земельної ділянки [NUMBER] з тильної сторони складають 9,29м, з фасадної сторони 9,50м, довжина ділянки 54,0м, а всього площа 503,4 кв.м., розміри земельної ділянки [NUMBER] з тильної сторони -9,00м, з фасадної сторони 13-00м, довжина земельної ділянки 54,0 та 52,3м. Позивач також зазначає, що колишній власник будинку [PERSON] повідомила його , що технік БТІ наплутала і замість тильної сторони зазначила фасадну і тому цифри в акті навпаки. В зв'язку із цим позивач вважає, що зазначені в цьому акті повинні бути дійсними розмірами належної йому земельної ділянки. Виходячи із зазначеного в даному акті позивач в 1988 році встановив паркан між ділянками позивача та відповідача, межовим знаком був бетонний стовп, який зберігся до цього часу. Після встановлення паркану розміри земельної ділянки позивача з фасадної сторони- 9.20м, з тильної сторони 9.50м., між земельними ділянками [NUMBER] та [NUMBER] - 34 метри до літньої кухні, і баба відповідача не чинила перешкод в встановленні паркану. В 2006 році позивач збудував новий паркан із фасадної (вуличної ) сторони довжиною 9.10м відповідно до зазначеного розміру в державному акті про право власності на землю. Відповідно до державного акту про право власності на землю [NUMBER], який було видано 23.12.1999 року розмір земельної ділянки позивача становить : від А до Б -землі Красноармійської міської ради -9,10м, від Б до В - землі відповідача [PERSON]-54,06 м, від В до Г- землі [PERSON] 9,54 м, від Г до А.- землі [PERSON]-54,38м. Позивачем також зазначається, що відповідно до контрольного заміру від 23.07.2013 року фактична площа його земельної ділянки -0,0494га, від А до Б -землі Красноармійської міської ради -9,10м, від Б до В - землі відповідача [PERSON]-54,14 м, від В до Г- землі [PERSON] 9,12 м, від Г до А.- землі домоволодіння [NUMBER]-54,38м. Позивач зазначає, що в цілому контрольний замір від 23.07.2013 року підтвердив цифрові показники розмірів його земельної ділянки, зазначених в державному акті, і додає, що довжина лінії від В до Г є помилковою і фактична довжина 9,50м( в державному акті 9,54м) і зазначає, що незначна розбіжність обумовлюється механізмом проведення обміру. Далі зазначає, що відповідач, яка є власником суміжної земельної ділянки, розташованої за адресою: м.Красноармійськ, пров.Совєтський, 35, перешкоджає встановленню паркану за старими межовими знаками і склала будівельне сміття на частині його земельної ділянки, де він мав намір встановити паркан. Позивач зазначає, що для встановлення межі натягнув мотузку між ділянками, а відповідач пересунула мотузку ближче до стіни його сараю, що спонукало позивача звернутися до суду за захистом майнових прав. Позивач також вважає, що відповідач намагається заволодіти частиною його земельної ділянки, тобто позбавити його частини майна у вигляді земельної ділянки. Просить суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем земельної ділянки, а саме: не перешкоджати позивачу встановити межові знаки у вигляді стовпів паркану по всій лінії Б-В згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки [NUMBER] державного акту про право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 23.12.1999 року Красноармійською міською радою, не чинити перешкод в споруді /будівництві паркану на межі між земельною ділянкою, розташованою за адресою: Донецька область, [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності позивачу та земельною ділянкою, розташованою за адресою: Донецька область, м.Красноармійськ, провулок Совєтський,будинок №35, яка належить на праві приватної власності відповідачу, прибрати з вищевказаної межі та частини належної позивачу на праві приватної власності земельної ділянки будівельне сміття у вигляді битої цегли, черепиці,каміння., стягнути судові витрати з відповідача. 25.03.2015 року позивач змінив позовні вимоги та зазначив, що від своїх позовних вимог, викладених в первісній позовній заяві він відмовився в зв'язку із необґрунтованістю, в зв'язку із чим ухвалою суду від 16.01.2015р. провадження по первісним вимогам було закрито, але обставини, зазначені в позовній заяві від 17.10.2014р. відповідають дійсності і їх потрібно брати до уваги при постановлені рішення. Позивач, посилаючись на акт, складений техніком БТІ [PERSON] та землекористувачами [PERSON] та [PERSON], яка є бабою відповідача в 1983 році, зазначає, що фактичною межею між земельними ділянками [NUMBER] та [NUMBER] були дерев'яний паркан на дерев'яних стовпчиках від межового знаку № 2 (Б) до знаку № 3, який зазначено в контрольному замірі від 23.07.2013р., дерев'яний паркан на металевих стовпчиках(металевих трубах діаметром 100мм) від знаку № 3 до межового знаку №4 (В). Саме після встановлення загального паркану між земельними ділянками №35 та [NUMBER] і було складено акт від 13.04.1983р., який документально закріпив загальну межу. Рішенням виконкому Красноармійської міської Ради від 18.03.1998 року № 145 було передано у власність відповідача земельну ділянку, загальною площею 0,0603га, розташовану за адресою: [ADDRESS] Позивач зазначає, що погодив розміри земельної ділянки відповідача [PERSON], про що поставив свій підпис на документі, який підтверджував його згоду на визначення загальної межі. На момент приватизації земельної ділянки [PERSON] та після того загальна межа не змінювалася. Рішенням виконкому Красноармійської міської Ради від 17.11.1999 року № 575 було передано у власність позивача земельну ділянку, загальною площею 0,0503га, розташовану за адресою: Донецька область, [ADDRESS]. Відповідно до державного акту розмір ділянки позивача від Б до В (землі відповідача [PERSON].) складає 54,06м. Позивач також зазначає, що відповідач [PERSON] в своєму поясненні в Красноармійський МВ ГУМВС України в Донецькій області зазначає, що з колишнім місцем розташування паркану вона згодна, але її сусід [PERSON] намагається подвинути свій паркан в її сторону на 90см, що підтверджує, що [PERSON] була згодна з загальною межею між земельними ділянками [NUMBER] та [NUMBER], в той же час її дії носять невмотивований та необґрунтований характер. Восени 2010 року позивач вирішив встановити паркан між межовими знаками № 2(Б) та знаком № 3, але відповідач перешкоджала цьому, це було неодноразово. 20.09.2011 року позивач мав намір встановити стовпчики паркану і разом із сином, почали викопувати ямку під стовпчики, але відповідач викликала міліцію, звинувативши позивача в тому, що він намагався викопати належний їй межовий знак № 2 (Б) бетонний стовпчик, при цьому штучно спотворивши докази про дії позивача. Окрім того, відповідач зазначає, що межа між ділянками не узгоджена та позивач повинен посунути свій паркан на 10см в глибину своєї ділянки. В 2013 році позивач поставив питання про спорудження нового паркану і натягнув мотузку, але відповідач пересунула мотузку, склала будівельне сміття на місці де позивач мав намір будувати паркан. Окрім того, біля межового знаку ростуть кущі троянди, які мають колючки і не дають можливості дістатися до кута ділянки позивача. Робити шпалери для троянди відповідач відмовляється. Таким чином, відповідач фактично заволоділа частиною ділянки позивача. Позивач склав черновий варіант загальної межі і після обміру своєї земельної ділянки 03.02.2015р. позивач встановив, що відповідач заволоділа 6,9 кв.м земельної ділянки позивача. Позивач просить зобов'язати відповідача [PERSON] за свій рахунок привести земельну ділянку позивача в попередній стан, а саме: прибрати з межі та частини належної позивачу на праві приватної власності земельної ділянки будівельне сміття у вигляді битої цегли, черепиці, каміння, тощо, а також лозу кущів винограду, пагони кущів троянди чи шипшини(рослин), зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою, а саме: не перешкоджати позивачу встановити межові знаки у вигляді стовпів паркану по всій лінії Б-В згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки [NUMBER] державного акту про право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 23.12.1999 року Красноармійською міською радою, не чинити перешкод в споруді/будівництві паркану на межі між земельною ділянкою, розташованою за адресою: Донецька область, [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності позивачу та земельною ділянкою, розташованою за адресою: [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності відповідачу, стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити та суду пояснив, що дійсно є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: Донецька область, [ADDRESS]. Позивач суду пояснив, що може встановлювати паркан там де вважає за потрібне і не повинен погоджувати питання встановлення паркану з своєю сусідкою- відповідачем по справі, оскільки вважає, що встановлює його на своїй земельній ділянці. Позивач не надав в судовому засіданні акт встановлення меж в натурі, пояснивши суду, що вважає межею своєї земельної ділянки встановлений ним паркан. Позивач не пояснив те, яким чином відповідач [PERSON] заволоділа 6,9 кв.м. його земельної ділянки, з врахуванням того, що до паркану, який позивач встановив самостійно в 1988 році відповідач [PERSON] ніколи не торкалася, цей паркан вона не перевстановлювала та його не пересувала. Позивач не пояснив коли відповідачем було складено будівельне сміття на його землі. Натомість позивач підтвердив, що біля його паркану зі сторони земельної ділянки відповідача будівельні матеріали були тривалий час, і після того, як позивач демонтував частину паркану, будівельні матеріали залишилися на тому ж місці, відповідач їх не пересувала. Позивач також не надав доказів того, що кущ троянди заважає йому користуватися кутом його земельної ділянки. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, оскільки вважає, що відповідач своїми діями порушує право позивача як землекористувача. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, зазначивши на безпідставність та протизаконність позовних вимог позивача. Відповідач [PERSON] суду показала, що вона є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю, виданого 28.04.1998р. на підставі рішення виконкому Красноармійської міської Ради від 18.03.1998 року № 145. Межі земельної ділянки, які зазначені в державному акті були погоджені сумісними землевласниками, в тому числі й позивачем [PERSON] Також відповідач додала, що між її та земельною ділянкою [PERSON] стоїть паркан, який самостійно встановив [PERSON] більше 20 років тому, вона той паркан ніколи не чіпала. Позивач неодноразово ремонтував цей паркан, постійно посуваючи стовпчики в її сторону, в результаті чого паркан набув вигляд хвилеообразної лінії, що підтверджується доданими до матеріалів справи фотографіями, але не бажаючи сваритися з позивачем відповідач не висувала до нього претензій. Приблизно п'ять років тому позивач став намагатися посунути паркан в сторону відповідача, зазначаючи, що відповідно до санітарних норм у нього за будинком повинно бути не менше 1 метру. Відповідач із такою вимогою не погодилася, оскільки її земельна ділянка приватизована, розміри її були погоджені з позивачем. Відповідач також суду показала, що спільну границю земельної ділянки з [PERSON] не погоджувала, що позивач підтверджував в судовому засіданні. Відповідач також додала, що між будинками позивача та відповідача невелика відстань і на цей час з врахуванням того, що будівля [NUMBER] побудована в 1921 році, а будівля [NUMBER] побудована в 1938 році дотриматися будівельних норм при всьому бажанні неможливо. Окрім того, земельна ділянка позивачем [PERSON] була приватизована значно пізніше, а саме 17.11.1999 року, тобто тоді коли розміри її земельної ділянки були вже визначені державним актом на право приватної власності на землю відповідно рішення виконкому Красноармійської міської ради № 145 від 18.03.1998року, і тому посилання позивача на акт техніка БТІ від 13.04.1983р. є безпідставним. Вважає акт техніка Красноармійського БТІ від 13.04.1983 року неналежним та недопустимим доказом та просить його не приймати до уваги. Відповідач також зазначила, що ніколи не порушувала права позивача, ніяких порушень щодо встановлення паркану на межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою [PERSON] не вчиняла та зазначила, що частина паркану між ділянками позивача та відповідача існує й на час розгляду справи, а приблизно третину паркану позивач демонтував декілька років тому нібито для ремонту. Вона неодноразово сама просила [PERSON] поновити частину паркану, оскільки до її двору забігає пес позивача, який постійно відвязується, що підтвердив позивач в судовому засіданні. Відповідач також зазначила, що позивач не бажає ставити новий паркан на місці, де стояв старий, демонтований паркан, оскільки вважає, що відповідач якимось чином захопила частину його земельної ділянки, при цьому позивач не може чітко сказати коли і саме як це відбулося, зважаючи, що відповідач [PERSON] ніколи не торкалася паркану, який між їх земельними ділянками встановив [PERSON] більше 20 років тому та який позивач [PERSON] на свій розсуд ремонтував, не погоджуючи ремонт та демонтаж частини паркану з відповідачем. Відповідач [PERSON] суду показала, що їй відомо, що позивач неодноразово наймав земельно-впорядні організації для здійснення контрольних замірів його земельної ділянки, але будь-якого порушення його прав землекористувача або невідповідності розмірів земельної ділянки державному акту не було виявлено, що також неодноразово підтверджував позивач зазначав в судовому засіданні. Відповідач також додала, що й на час судового розгляду згодна, щоб позивач встановив частину паркану на тому місці, де була раніше демонтована стара частина паркану, але позивач [PERSON] зазначає, що вона захопила частину земельної ділянки в розмірі 6,9 кв.м. і з цієї причини позивач [PERSON] не бажає встановлювати паркан на місці демонтованої частини паркану. Відповідач також спростовує ствердження позивача про те, що вона склала будівельне сміття, оскільки будівельні матеріали були складені ще за життя покійної бабусі відповідача близько 30 років тому і з того часу їх відповідач не чіпала, а за будівельними матеріалами і стояла демонтована позивачем частина паркану, що підтверджується доданими до справи фотографіями, але позивач не бажає встановлювати на тому місці паркан. Позивач та його рідні постійно намагаються посунути складені будівельні матеріали, розкидати їх, аби зруйнувати докази того, де раніше був паркан. Відповідач звернула увагу суду на факт того, що позовні вимоги позивача неодноразово змінювалися, позивач не міг визначитися скільки саме його землі було нібито захоплено відповідачем. Натомість відповідачем [PERSON] було виявлено факт спроби демонтування позивачем та його родичами межового знаку відповідача, який вони намагалися викопати таємно в той час, коли відповідача не було вдома, в зв'язку із чим відповідач зверталася до міліції. Звернула увагу суду, що в домоволодінні [ADDRESS] за останні декілька років змінилося декілька власників і було встановлення паркану між домоволодіннями [NUMBER] та [NUMBER] і якщо у позивача є якість підозри про зменшення земельної ділянки, то причини зменшення земельної ділянки потрібно шукати там де змінювався паркан, а саме між домоволодіннями [NUMBER] та [NUMBER], а не з її боку, оскільки відповідач до паркану позивача не торкалася. Відповідач також суду показала, що про будь-яке порушення прав позивача як землевласника з її боку не може бути мови, оскільки позивачем не надано доказів встановлення меж його земельної ділянки, на підставі чого можливо було би зробити висновок про наявність або відсутність порушення прав позивача як землекористувача. Відповідач також додала, що неодноразово просила позивача разом із залученням представника земельним ресурсів визначити межі його земельної ділянки, але позивач не бажає вирішувати це питання разом із відповідачем з дотриманням правил добросусідства. Відповідач також заперечує щодо порушення прав позивача як землевласника внаслідок росту на своїй ділянці троянди, оскільки кущ троянди знаходиться на шпалері, що підтверджується фотографіями, які додані до матеріалів справи і відповідач постійно доглядає за кущем і підрізає його. Просила в позові відмовити в повному обсязі. Представник відповідача просив відмовити в позові, посилаючись на документи, подані в обґрунтування заперечення проти позову, які містяться в матеріалах справи. Представники третіх осіб до суду не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статтей 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до статтей 316, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом. За приписами ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Права власників земельних ділянок визначені законодавцем у ст. 90 ЗК України. Відповідно до вказаної правової норми власники земельних ділянок, зокрема, мають право: самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно статті 91 ЗК України власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства. Відповідно до статтей 106, 107 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Згідно статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Судом встановлено, що рішення виконкому Красноармійської міської Ради від 18.03.1998 року № 1455 було передано у власність відповідача [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,0603 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 61 т.1). Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення виконкому Красноармійської міської Ради від 17.11.1999 року № 575 було передано у власність позивача [PERSON] земельну ділянку, загальною площею 0,0503 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18 т.1). В судовому засіданні позивач підтвердив, що розміри його земельної ділянки відповідають розмірам, зазначеним в державному акті. Згідно пояснень, які надав в судовому засіданні позивач [PERSON] він не може підтвердити як і коли відповідач заволоділа частиною його земельної ділянки, загальною площею 6,9 кв.м. Судом встановлено, що позивач не звертався до органу місцевого самоврядування з питання визначення меж земельної ділянки та встановлення її в натурі, що підтвердив позивач в судовому засіданні. Відповідно до ч.3 ст. 103 Земельного Кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). В судовому засіданні позивач суду пояснив, що не збирається погоджувати питання встановлення паркану з відповідачем, оскільки вважає, що встановлює паркан саме на своїй земельній ділянці. Суд, вважає посилання позивача на акт техніка Красноармійського БТІ від 13.04.1983р.(а.с. 91 т.1) як на документ, яким встановлено межі між спірними земельними ділянками є безпідставним з причини того, що розміри земельних ділянок як позивача так і відповідача визначені державними актами про право приватної власності на землю. Окрім того, як зазначив позивач в позовній заяві та підтвердив в судовому засіданні, технік Красноармійського БТІ в 1983 році переплутала фактичні розміри його земельної ділянки та неправильно зазначила результати заміру, проведеного в 1983 році. Судом приймається до уваги, що відповідач заперечує проти визнання акта техніку Красноармійського БТІ від 13.04.1983р. як належного і допустимого доказу. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі статтями 59, 60 ЦПК Укрїни доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, віднесено до виключних повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Надання земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку здійснюється відповідними органами місцевого самоврядування в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції Закону№ 1702-VI від 05.11.2009) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції 2001 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст.131 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 158 Земельного кодексу України визначені органи, що вирішують земельні спори. За ч.2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. За ч.3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Згідно зі статтями 106, 158 ЗК України спір про встановлення чи відновлення меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, розглядають органи, що вирішують земельні спори. Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за N 391/17686, яка набрала чинності 01.01.2011 року, передбачено, що: - межові знаки, які встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) до набрання чинності цим наказом, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власника (користувача) земельної ділянки (п.2 наказу); - встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знакам (п.1,2 інструкції); - виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); знищення межових знаків дії громадян, які призвели до втрати в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, внаслідок чого виникає потреба у проведенні додаткових геодезичних робіт з їх відновлення; межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки; межовий знак - спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (п.1.3 інструкції); - встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (п.2.1.інструкції); - технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), зокрема, включає: акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (п.2.8 інструкції); - межові знаки встановлюються у поворотних точках меж земельної ділянки, але не рідше ніж через 200 м. Мінімальна відстань між межовими знаками в поворотних точках меж земельної ділянки не повинна бути менше ніж 1 м (п.3.4 інструкції); - закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання (п.3.12 інструкції); - передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання (п.3.14 інструкції). Вищевказаною інструкцією визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (п.4.1). Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними (п.4.2). Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (п.4.3). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (п.4.4). Закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється відповідно до розділу III цієї Інструкції (п.4.5). Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог суду не надано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання за формою, встановленою вищевказаною Інструкцією. Позивачем також не доведено факту узгодження з власниками суміжних земельних ділянок меж земельних ділянок. Свідок [PERSON], яка є дружиною позивача суду пояснила відомості, які викладені позивачем в позовній заяві, та показала, що відповідачка декілька років не дає їм з чоловіком встановити паркан, відстань від якого до їхнього будинку повинна бути 1м., для того щоб у них була можливість ремонтувати будинок зі сторони відповідачки. Свідок [PERSON], який є сином позивача, суду пояснив, що він разом з батьком намагався встановити паркан, але відповідачка та її чоловік заважають їм це робити. Свідок [PERSON], яка суду пояснила, що є донькою позивача та їй відомо, що батько не може встановити паркан, оскільки йому заважає це зробити відповідач по справі. Суд не може прийняти до уваги показання свідків, оскільки вони є родичами та зацікавлені у вирішенні питання на користь саме позивача, тому вирішує дану справу на підставі пояснень сторін та матеріалів цивільної справи. Щодо будівельного сміття, яке на думку позивача відповідачка повинна вбрати з його території, то як вбачається з фотографії (а.с.102, 103, 108 т.1) воно розміщено саме на території відповідачки та зсувається в її бік, і як зазначено безпосередньо позивачем у приписі до фото на аркуші 103 розташоване на території [PERSON] Щодо металевого кутка, який за твердженням позивача, встановила [PERSON] на його земельній ділянці, то в судовому засіданні з пояснень відповідачки встановлено, що вона цього кутка не встановлювала та немає до нього ніякого відношення. Позивачем на спростування пояснень відповідачки доказів не надано. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено факту порушення його прав як землевласника відповідачем [PERSON] У разі відмови в позові судові витрати зараховуються на користь державного бюджету України.

Outcome: dismissed