Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] (далі також позивач) звернувся до суду з позовом до Баранівської міської ради (надалі також відповідач) про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23.08.2010 р. в с. Озерянка Баранівського району Житомирської області помер спадкодавець-Ященко [PERSON]. 15.05.2008 р. [PERSON] залишив заповіт, яким заповідав дружині позивача [PERSON], [INFO] все своє майно, а тому спадщина після його смерті відкрилася за заповітом. Дружина відповідача [PERSON] протягом шести місяців після смерті спадкодавця подала відповідну заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, але свідоцтва про право на спадщину вона не отримала. 29.09.2014 року в м. Баранівка Житомирської області [PERSON] померла. Спадщину у вигляді земельних ділянок після її смерті позивач прийняв разом їз сином по ? частині. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться в с. Озерянка Баранівського району Житомирської області по вул. Л.Українки, 18, позивач не зміг, адже отримав письмове повідомлення нотаріуса про те, що право власності на вказане майно не було зареєстроване за спадкодавцем, а тому, видати відповідне свідоцтво без рішення суду у нього немає змоги. З огляду на викладене, позивач вирішив звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] через канцелярію Баранівського районного суду подав заяву та просив розглядати справу за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання н зявився, через канцелярію Баранівського районного суду надійшла заява, згідно якої відповідач визнав заявлений позов, справу просив розглядати за відсутність представника. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що згідно свідоцтва про смерть серії 1-ТП №144033 [PERSON] помер 23.08.2010 р. (а.с. 6). 15.05.2008 р. він склав заповіт, яким заповів усе своє майно [PERSON] (а.с. 7). Згідно довідки виконавчого комітету Кашперівської сільської ради від 02.08.2013 року №658 [PERSON] належав житловий будинок в с. Озерянка по вул. Лесі Українки, 18 (а.с. 19). Довідкою виконавчого комітету Кашперівської сільської ради Баранівського району Житомирської області встановлено, що [PERSON] проживав один (а.с. 17). Згідно матеріалів спадкової справи заведеної відносно [PERSON] [PERSON] спадщину після померлого заповідача прийняла в межах строку визначеного ЦК України (а.с. 47). Повідомленням КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» засвідчено той факт, що дійсно право власності на будинок № 18 в с. Озерянка, Баранівського району Житомирської області за померлим [PERSON] не зареєстровано (а.с. 12). Згідно свідоцтва про смерть серії 1-ТП №248563 [PERSON] померла 29.09.2014 р. (а.с. 10). На момент смерті вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ТП №117916 (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження серії 1-ТП №098944 [PERSON] є матірю, а [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Таким чином, [PERSON]В та [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], однак отримати свідоцтво про право на спадщину немає змоги, адже згідно повідомлення нотаріуса право власності на житловий будинок померлого [PERSON] не зареєстровано (а.с. 15). Згідно матеріалів спадкової справи відносно [PERSON] [PERSON] вчасно прийняв спадщину після померлої дружини (а.с. 33). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що відповідає приписам пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Окрім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві [PERSON] народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою [PERSON] Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Таким чином, будівництво будинку та надвірних споруд було завершено до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Тому враховуючи те, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для встановлення виникнення права власності у спадкодавця на зазначене майно слід керуватися нормами, що діяли на момент завершення будівництва, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року. Стаття 100 ЦК УРСР 1963 року визначала, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. Норми ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачали обов'язкову державну реєстрацію нерухомого майна. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1297 ЦК України встановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Таким чином, судом встановлено, що за життя [PERSON] прийняла спадщину після померлого [PERSON], однак не отримала свідоцтва про право на спадщину, при цьому, ч. 3 ст. 1296 ЦК України зазначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, зважаючи на викладене, враховуючи той факт, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved