Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення. Відповідач [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору № ZPVLGA00000119 від 21.11.2007 удаваним. Ухвалою суду від 07.10.2014р зустрічний позов був прийнятий судом та об'єднаний в одне провадження з первісним позовом. 11.11.2014р. ухвалою суду первісний позов за клопотанням представника позивача залишений без розгляду. В зустрічному позові (який був уточнений (а.с. 83-85) [PERSON] посилається на те, що 21.11.2007 між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № ZPVLGA00000119 згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 25 606,20 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.11.2014 року. В якості забезпечення виконання зобов'язання за договором про надання кредиту 21.11.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки № ZPVLGA00000119, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 76,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до зазначеного кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язується надати [PERSON] кредитні кошти шляхом видача готівки через касу у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 25 606,20 доларів США. Однак, 21.11.2007 року після отримання кредиту в сумі 129 311,3 грн., які є еквівалентним 25 606,20 США, сума в розмірі 100 400 грн., була переведена на рахунок ВАТ «Луцький автомобільний завод» як оплата за автомобіль, відповідно договору № 284 від 15.11.2007, інша сума сплачена за страхування транспортного засобу, особисте страхування та страхування майна, як це передбачено згідно чинного законодавства, і того ж дня [PERSON] отримав автомобіль. Таким чином [PERSON] вважає, що кредитний договір № ZPVLGA00000119 від 21.11.2007 р. із відповідними додатками, укладеними до нього, а також договір іпотеки не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки кредитний договір вчинений з метою приховання іншого правочину, а саме: надання позивачу кредиту із цільовим призначенням купівлі автомобіля. Підставою для визнання недійсним даного кредитного договору є те що: відповідно до ст. 348 ГК України банк здійснює контроль за виконанням умов кредитного договору, цільовим використанням коштів, своєчасним і повним погашенням позички в порядку, встановленим законодавством. Відповідно до листа НБУ від 22.01.2009 № 40-511/442-919 щодо постанови Правління Національного банку України від 01.12.2008 № 406 «Про затвердження змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків» цільове використання кредиту є одним із принципів банківського кредитування. Отже, на момент укладення кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» було відомо про наміри [PERSON] отримати кредит на купівлю автомобіля CERATO, 2007 року випуску, але був укладений кредитний договір із цільовим призначенням для ремонту будинку, оскільки в разі настання заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» згідно іпотечного договору, який виступає в якості забезпечення кредитного договору, зможе звернути стягнення на предмет іпотеки (будинок та земельну ділянку на якій він розташований). Також Банк допустив порушення положень про єдиний законний засіб платежу на території України, оскільки відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, та відповідно до положень ст. 524, ст. 533, ЦК України грошове зобов'язання має бути виражене та виконане у гривнях, надавши кредит в іншій валюті. На підставі викладеного [PERSON] просить суд визнати кредитний договір № ZPVLGA00000119 від 21.11.2007 р. укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» удаваним, встановити що кредитний договір № ZPVLGA00000119 був вчинений із цільовим призначенням на покупку автомобіля CERATO, 2007. Визнати що кредитний договір № ZPVLGA00000119 був укладений у гривні, та був вчинений у частині надання грошових коштів у сумі 129 311,31 грн. Визнати недійсним правочин іпотеки від 21.11.2007 р. укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», на нерухоме майно - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» виключити з реєстру обтяжень нерухомого майна запис про заставу нерухомого майна - житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], який був переданий у заставу за договором іпотеки від 21.11.2007 р, між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] судовий збір. Представник відповідача (позивача по зустрічному позову) [PERSON] на зустрічному позові наполягала, просила суд його задовольнити на тих підставах, що в ньому з-азначені. Представник позивача по первинному (представник відповідача по зустрічному) Суберляк Д.В. у судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечував, надав письмові заперечення, в яких зазначено, що кредитний договір № ZPVLGA00000119 від 22.11.2007 р., укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] укладений у суворому додержанні діючого законодавства України, а тому не підлягає визнанню його недійсним з підстав зазначених у позові позивача. На підставі викладеного, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 21.11.2007 між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № ZPVLGA00000119 від 21.11.2007 згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 25 606,20 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.11.2014 року (а.с. 1ё5-17). В якості забезпечення виконання зобов'язання за договором про надання кредиту 21.11.2007 року, між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки № ZPVLGA00000119, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку Банку нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 76,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 18-21). Відповідно до зазначеного кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язується надати [PERSON] кредитні кошти шляхом видача готівки через касу у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 25 606,20 доларів США. Положеннями ст. 202 ЦК України визначено, що правочинами є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини характеризуються наступними рисами: правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату; правочини завжди є діями фізичної або юридичної особи; правочини завжди є правомірними діями; воля в правочинах завжди спрямована на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, наявність правочину свідчить про єдність внутрішньої волі і волевиявлення суб'єкта правочину. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. Згідно п. 7.1 кредитного договору № ZPVLGA00000119 від 21.11.2007 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» надати [PERSON] кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 21.11.2007 р. по 20.11.2014 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 25 606,20 доларів США на наступні цілі: ремонт житлового будинку в розмірі 23600,00 доларів США, а також у розмірі 2006,20 доларів США у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 донного договору , зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Погашення заборгованості за цим кредитом здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період в період сплати позичальник повинен надати Банку кошти у сумі 453,69 доларів США для погашення заборгованості за кредитом. Детальний порядок погашення кредиту та процентів, зазначений в частині 3 та 7 цього договору. Отже, за волевиявленням двох сторін було досягнуто усіх умов кредитного договору (правочину). Будь-яких заперечень на момент укладення зазначеного правочину позивач не мав. Також, позивач, укладаючи Кредитний договір, та обираючи валюту кредитування свідомо вибрав саме - долар США. Перед укладанням Кредитного договору його ознайомили з усіма умовами кредитування, а саме з терміном кредитування, валютою кредитування, процентними ставками у цих валютах тощо. Таким чином, [PERSON] повністю усвідомлював про умови кредитування Банка та самостійно за власним бажанням обрав кредитування у доларах США. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Стаття 629 ЦК України, встановлює загальний принцип обов'язковості договору. Укладення договору передбачає, що він відповідає встановленим законодавством вимогам, і умови договору не суперечать положенням нормативно-правових актів. Отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Позовні вимоги позивача щодо недійсності Кредитного договору ґрунтуються, зокрема, на тому, що відповідно до чинного законодавства грошовою одиницею України є гривня, та відповідно до норм ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а також те що метою даного правочину є саме купівля автомобіля, а не ремонт будинку. Згідно ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України, в якій зазначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 року № 679-XIV (із змінами та доповненнями) і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Також, нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 N 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 N 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому, з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, Національний банк України постановою Правління Національного банку України від 01.12.2008 N 406 "Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими в іноземній валюті. З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону України «Про Національний банк України», в якій зазначено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Відповідно до норм пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Декрету Національним банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями) зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії. Відповідач діє на підставах положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України. Так, відповідачем отримано банківську ліцензію N 22 від 05.10.2011 р. та Дозвіл N 22-2 від 29.07.2003 р. з відповідним Додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України Таким чином, правових перешкод для того, щоб Банк мав право укладати генеральні кредитні угоди, кредитні договори, видавати кредити та відповідно, вимагати виконання зобов'язання в іноземній валюті - немає. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У зв'язку з тим, що Банк, діючи у відповідності до діючого законодавства України надав Позивачу кредит у іноземній валюті (дол. США), то останній повинен повернути Банку таку ж саму суму грошей у іноземній валюті (дол. США). Крім того, у відповідності до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності до п. 1.8 гл. 1 розд. ІІІ «Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», затверджених постановою правління НБУ № 255 від 18.06.2003 р.: нарахування процентних доходів (витрат), амортизація дисконту (премії) за фінансовими інструментами в іноземній валюті здійснюються в тій валюті, у якій обліковується пов'язаний з ними фінансовий інструмент. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином на думку позивача це фактичне укладення договору про надання кредиту в національній валюті України для купівля автомобіля, які позивач отримала від відповідача. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Проте, в порушення зазначених вимог процесуального законодавства, [PERSON] не надано доказів того, що на момент укладення Кредитного договору № ZPVLGA00000119 від 21.11.2007 р., існували підстави для визнання угоди недійсною, а тому суд приходить до висновку, що наведені у позовній заяві підстави є неспроможними та спрямовані на ухилення від виконання зобов'язання за кредитним договором. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача на укладення договору про надання кредиту в національній валюті України, які позивач отримав від відповідача, оскільки кредитний договір укладено у письмовій формі. При його укладенні сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що самими сторонами у справі не оскаржуєтся. Судом встановлено що, при укладенні спірних договорів сторонами була досягнута згода з усіх істотних умов договорів: мета, сума і строк кредиту; порядок і умови надання кредиту та його повернення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; винагорода кредитора; порядок повернення суми кредиту; порядок змін та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Враховуючи вищевикладене, при підписанні як кредитного так і іпотечного договорів, всі передбачені чинним законодавством вимоги для їх укладення були дотримані, договори містить всі передбачені чинним законодавством умови, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення. Аналізуючи перелічені норми матеріального права, пояснення представників сторін, письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки протирічать наведеним нормам діючого законодавства.

Outcome: dismissed