Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу виховання. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.04.2008 року позивач уклав з відповідачем шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2014 року розірвано. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO]. У звязку з припиненням сімейних відносин та розірванням шлюбу відповідач покинула зареєстроване місце проживання та з того часу сторони проживають в різних місцях. Після розірвання шлюбу відповідач почала чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з дочкою [PERSON], тому позивач звернувся за вирішенням даного питання до Служби у справах дітей Вінницької міської ради. Як наслідок, позивачу було видано витяг з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2370 від 30.10.2014 року «Про визначення порядку участі у вихованні малолітніх дітей». Даним рішенням встановлено наступний порядок участі громадянина [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]: щосереди з 18-00 год. до 20-00 год., щонеділі з 10-00 год. до 12-00 год. Зобовязано батьків попереджати один одного про свої дії щодо дитини та узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоровя, та інтересів дитини. Відповідач тривалий час ігнорує виконання даного рішення, не допускає повивача у відведений час для побачень з дочкою [PERSON], що підтверджують факти неодноразових звернень позивача в поліцію щодо того, що відповідач не допускає його до дитини та може бути підтверджено показами свідків. Так, 22.01.2017 року [PERSON] звернувся з заявою про вчинення кримінального правопорушення до Лівобережного ВП Вінницького відділу поліції НП у Вінницькій області, звідки отримав відповідь за № 424вих/201/01 від 15.02.2017 року, відповідно до якої відносини які виникли між позивачем та відповідачем носять цивільно-правовий характер, тому рекомендовано дійти згоди через взаєморозуміння або ж вирішити всі спірні питання в судовому порядку, в діях [PERSON] не вбачаються ознаки кримінального правопорушення, тому інформація введенню в ЄРДР не підлягає.23.01.2017 року [PERSON] звернувся з відповідною заявою до Служби у справах дітей Вінницької міської ради, отримавши відповідь № 31-7088/34-01-9 від 21.02.2017 року, відповідно до якої позивача повідомили, що [PERSON] письмово рекомендовано при виконанні батьківських обовязків враховувати вимоги чинного законодавства України, відповідно до якого батько та мати мають рівні права та обовязки щодо дитини; той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Позивач вважає, що відповідач незаконно перешкоджає йому у побаченнях з дочкою та не виконує вищевказане рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради, оскільки в даному випадку немає підстав, коли таке право позивача може бути обмежене законом. На думку позивача, вказані дії відповідач вчиняє не в інтересах дитини, яка має право на виховання обома батьками, а натомість відповідач позбавляє дитину такої можливості, більш того вороже налаштовує її не лише проти позивача, а й і бабусі [PERSON], дитина залякана, їй заборонено спілкуватися з членами родини позивача, приймати подарунки. Дії відповідачки свідчать про умисне порушення прав [PERSON] щодо вільного спілкування з дитиною та участі в її вихованні, що призводить до порушень інтересів перш за все дитини, яка також потребує спілкування і виховання батьком.Позивач готовий брати участь у виконанні всіх батьківських обовязків, однак відповідач не допускає батька до дитини. Жодні непорозуміння батьків щодо їх спільного сумісного сімейного життя, участі в утриманні дітей не можуть бути приводом вчинення перешкод кожним з ним у вихованні дітей та вільному спілкуванні з ними. Позивач тривалий час намагався в позасудовому порядку врегулювати спірне питання, однак, нажаль, не вдалось ні йому, ні його представнику, тому позивач вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про визначення [PERSON] таких способів участі у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою [PERSON], [INFO], а саме: систематичні побачення та особисте спілкування без участі матері щосереди з 18 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., щонеділі з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв.; зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди\~ [PERSON] у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі за обставин викладених в ньому, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, не заперечувала щодо визначення відповідачу способу виховання, однак заперечувала щодо позовних вимог в частині зобовязання її не чинити перешкоди відповідачу у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою, оскільки ніколи не чинила йому перешкод у спілкуванні з дитиною, навпаки сприяє встановленню контакту між ними. В матеріалах справи містяться письмові пояснення та заперечення. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не зявилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність представника. В якості свідків судом було допитано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] повідомила суду, що мати перешкоджає побаченням дитини з батьком. Свідок [PERSON] зазначила, що відповідач погано говорить про батька в присутності доньки та чинить перешкоди в спілкуванні з нею. Свідок [PERSON] розповіла про те, що позивач приходить до будинку за місцем проживання відповідача у визначений час, проте зустрічі з дитиною не відбуваються. Свідки [PERSON] та та [PERSON] повідомили суду, що вихованням дитини займається мати, батька ніколи не бачили. Згідно із ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Судом при оцінці показань свідків проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Вислухавши пояснення сторін по справі, покази свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2014 року розірвано. (а.с. 10) Враховуючи положення ч. 1 ст. 63 ЦПК України, обставини встановлені вище вказаним судовим рішенням не потребують доказування. В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON], [INFO]. (а.с. 9) Оскільки сторони в добровільному порядку не досягли згоди щодо участі [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON], рішенням ВК ВМР № 2370 від 30.10.214 року «Про визначення порядку участі у вихованні малолітніх дітей» встановлено такий порядок участі відповідача з донькою: -щосереди з 18:00 год. до 20:00 год.; -щонеділі з 10:00 год. до 12:00 год. (а.с . 11) У звязку з невиконанням [PERSON] вище зазначеного рішення, [PERSON] звернувся до УПП у м. Вінниці з приводу того, щоб прийняти міри до [PERSON], яка не дає йому можливості бачитись із спільною донькою, нащо отримав відповідь про те, що питання, які виникли між сторонами, носять цивільно-правовий характер і в діях [PERSON], не вбачається ознаки кримінального правопорушення. (а.с. 12-15) В подальшому, позивач звернувся із завою до начальника Служби у справах дітей ВМР, із змісту якої вбачається, що зустрічі з дитиною в присутності колишньої дружини неможливі, оскільки вона їх використовує виключно з ціллю вчинити чергову провокацію щодо позивача чи його матері та очорнити їх в очах дитини. [PERSON] налаштовує доньку вороже проти [PERSON], залякує малолітню [PERSON], використовує жорстокі методи виховання. В своїй заяві [PERSON] просив вплинути на [PERSON] з приводу виховання дитини, щоб [PERSON] міг повноцінно виконувати свої батьківські обовязки і використовувати права. (а.с. 16) Також, [PERSON] 18.09.2017 року звертався до начальника Служби у справах дітей ВМР із скаргою на дії [PERSON] (а.с. 116, 118) З відповіді начальника Служби у справах дітей ВМР вбачається, що [PERSON] письмово рекомендовано при виконанні батьківських обовязків враховувати вимоги чинного законодавства України, а також направлено лист до сектору ювенальної превенції ВВП ГУНП у Вінницькій області з метою перевірки факту жорстокого поводження матері [PERSON] щодо дитини та вжиття відповідних заходів. (а.с. 17) Також, судом встановлено, що в 2014 році [PERSON] зверталась до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.03.2015 року, яке набрало законної сили 27.03.2015 року, в задоволенні позову відмовлено. (а.с. 18-21) При розгляді вище вказаної справи відповідно до положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] щодо дитини [PERSON]. Однак, відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Тому, суд критично оцінив висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки і піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] оскільки, зокрема, органом опіки і піклування не мотивовано, в чому полягає порушення [PERSON] ст. 150 СК України і ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини. Посилання на те, що [PERSON] нерегулярно сплачував аліментні платежі і лише епізодично зустрічався з дитиною не дають достатньо підстав для прийняття такого висновку.\~\~\~\~ Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно довідок дошкільного навчального закладу № 51 ВМР від 14.08.2015 року, 14.12.2016 року та від 18.05.2017 року, [PERSON], [INFO] відвідує дошкільний навчальний заклад №51 м. Вінниці з 10.07.2013 року по даний час. За цей період вихованням дитини займалась завжди мати [PERSON]М, яка вносила відповідну плату, відвідувала батьківські збори, свята у закладі, приймала участь у благоустрої тощо. Батько дитини [PERSON] жодного разу до доньки не навідувався, не приймав участі у житті дитини в межах закладу, не піклувався про фізичний та духовний розвиток і т.д. Дівчинка доглянута, охайна, чисто одягнута, розвиток пізнавальних процесів відповідає віковим можливостям. (а.с. 51-52, 97) Судом встановлено, що відповідач [PERSON] неодноразово зверталась до Служби у справах дітей ВМР із скаргами про ухилення батька від виконання батьківських обовязків щодо виховання своєї малолітньої доньки. (а.с. 53-59) З розрахунку, наданого державним виконавцем, вбачається, що за період з 01.01.2015 року по 01.03.2017 року відповідач має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 2\~009, 96 гривень. (а.с. 60) Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач намагався вирішити питання по сплаті аліментів, оскільки відповідач змінювала реквізити для їх сплати. (а.с. 121, 131, 132, 133, 135) Спільна дочка сторін навчається в підготовчій групі хореографічного відділення Вінницької дитячої музичної школи № 2 з 01.09.2016 року по теперішній час. Вихованням дитини займається виключно мати, батько жодного разу до доньки не навідувався. (а.с. 99) 10.09.2017 року позивач зверталась до УПП у м. Вінниці з приводу того, щоб прийняти міри до [PERSON], який ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків. (а.с. 100-101) Також, позивачем надсилався лист відповідачу, відповідно до якого вона повідомила, про зміну місця зустрічей батька з донькою. (а.с. 102-104) Суд не приймає до уваги письмові пояснення мешканців будинку по вул. Некрасова, буд. 13А, оскільки вони не є належними та допустимими доказами по справі в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами існує спір з приводу способу участі батька у вихованні дитини та у спілкуванні з нею. Згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 26.10.2017 року вбачається доцільним визначити [PERSON] такий спосіб участі у вихованні дитини [PERSON], [INFO]: ✓щосереди з 18 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., ✓щонеділі з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. Рекомендовано батькам попереджати один одного про свої дії щодо дитини, узгоджувати їх з урахуванням режиму дня, стану здоровя та інтересів дитини. (а.с. 149-150) Судом встановлено, що [PERSON] на диспансерному обліку КЗ ВОНД «Соціотерапія» з приводу хронічного алкоголізму, наркоманії, токсикоманії не перебував та ознак не виявлено, психіатричних протипоказань не має. (а.с. 107-108) Відповідно до ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 6 ч. 9 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах,\~шлюбі\~та\~сім'ї.Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України,\~ Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини,\~непрацездатних\~членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідності до положень ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Згідно зі ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Згідно принципу 2 «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року, ст. 27 Конвенції ООН від 20.11.1989року «Про права дитини» (ратифікованої Україною 27.02.1991року) таст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час судового розгляду було встановлено, що відповідач [PERSON], мати малолітньої [PERSON], перешкоджає позивачу [PERSON], батьку цієї дитини, приймати участь у її вихованні, чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, що підтверджується поясненнями учасників судового розгляду та матеріалами справи. Відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, закріплених зокрема у ч. 5, 6 ст. 7 СК України учасник сімейних відносин не маже мати привілеєв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї.\~\~\~\~ Судом прийнято до уваги, що вирішуючи даний спір, виходячи із рівності прав та обовязків батька й матері щодо своєї дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої. При цьому судом враховано вік дитини та її прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Заслухавши пояснення сторін по справі, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню. Оскільки обоє батьків мають рівні права щодо спілкування з дитиною та участі у її вихованні незалежно від того, з ким проживає дитина, суд вважає, що спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною слід встановити наступний, а саме:щосереди з 18 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., щонеділі з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. без участі матері; зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди\~ [PERSON] у вихованні та вільному спілкуванні з дочкою [PERSON], [INFO]. Суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що обоє батьків зобовязані приймати участь в утриманні та вихованні дитини і не поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявляти справжню турботу, реалізовувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку своєї доньки. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. 18.03.2017 року між [PERSON] та Адвокатським бюро «[PERSON] і партнери» в особі керуючого адвоката [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 26) Згідно квитанції від 20.03.2017 року позивачем було сплачено АБ «[PERSON] і партнери» 5\~000, 00 гривень авансу за договором правової допомоги від 18.03.2017 року. (а.с. 24) Згідно квитанції від 13.11.2017 року позивачем було сплачено АБ «[PERSON] і партнери» 4\~600, 00 гривень за договором правової допомоги від 13.11.2017 року. (а.с. 155) В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є адвокатом, згідно свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 789 від 10.12.2012 року. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Договір від 18.03.2017 року про надання правової допомоги є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором, згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України. Представником позивача суду надано розрахунок робочого часу на надання юридичних послуг від 13.11.2017 року, яким сторонами було погоджено затрати робочого часу адвоката та їх вартість. (а.с. 154, 156) З даного розрахунку вбачається яка саме робота була зроблена представником позивача, в якому обсязі і скільки часу було витрачено, що відповідно, надало можливість встановити суду відповідність заявленої вартості правової допомоги. Судом встановлено, що розмір витрат на правову допомогу, яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь не перевищує граничний розмір витрат встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Тому, враховуючи вищевикладене та положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 9 600, 00 гривень гривень судових витрат за надання правової допомоги та 1 280, 00 гривень\~судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved