Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП "Донбасантрацит" про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування якого вказав, що під час виконання трудових правовідносин, працюючи на ДП «Донбасантрацит» в особі ВП шахта «Краснокутська», його здоров'ю у зв'язку з отриманою травмою заподіяно шкоду, що призвело до стійкої втрати професійної працездатності. Краснолуцькою міжрайонною МСЕК йому було встановлено третю групу інвалідності з втратою 60% професійної працездатності з 01.05.2006 року - безстроково. У зв'язку з цим йому було завдано глибоких фізичних та моральних страждань, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом, заподіяного йому умовами виробництва, що виникли у зв'язку з переживанням постійного професійного фізичного болю. Все це призвело до вимушених змін у життєвих стосунках та змінило його звичний життєвий уклад. Він змушений постійно звертатися в лікувальні заклади за медичною допомогою, часто проходити курси стаціонарного й амбулаторного лікування. Він відчуває постійне фізичне недомагання, внаслідок чого не може займатись важким фізичним трудом. Звертаючи увагу на протипоказання лікаря, він не може вести домашнє господарство у звичному об'ємі та темпі, маючи земельну ділянку, не може її обробляти. Заборона лікаря, у зв'язку з каліцтвом, підіймати важкі речі, тривалий час знаходитися на ногах та інше, змушує його звертатися за допомогою до третіх осіб, що викликає для нього певний дискомфорт. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» право на відшкодування моральної шкоди є значною гарантією захисту прав і свобод громадян. Законом України від 23.02.2007р. «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30.03.2007р., виключено ч.3 ст.34, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Відтепер застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, яке вони мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону України. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08.10.2008р. у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих прав, як право на життя та право на охорону здоров'я. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про охорону праці" державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру і об'єму заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, вимушені зміни в його звичному житті (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди»). Таким чином, вважає, що саме ДП "Донбасантрацит", повинно відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду, у зв'язку з отриманим професійним захворюванням заподіяного йому умовами виробництва. Тому він змушений звернутися до суду з позовом до відповідача, просить суд стягнути з ДП «Донбасантрацит» на його користь заподіяну професійним захворюванням моральну шкоду у розмірі 25000грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надав аналогічні позову пояснення і просить стягнути з ДП «Донбасантрацит» на його користь заподіяну професійним захворюванням моральну шкоду у розмірі 25000грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні також підтримав позовні вимоги позивача у повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача - помічник директора ДП «ДА» з правових питань Смиков С.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив суду, що [PERSON] працював у вугільній промисловості з 15.06.1979р.по 18.04.2000р. на підземних роботах, в тому числі у період з 23.09.1999р. по 18.04.2000р. на шахті «Краснокутська» в якості підземного гірничого майстра, що підтверджується записами у його трудовій книжці. 23.12.1999р. при виконанні трудових обов'язків на шахті «Краснокутська» з позивачем стався нещасний випадок. Як працівник вугільного підприємства, позивач користувався всіма пільгами та гарантіями, встановленими законодавством для робітників, зайнятих на роботах зі шкідливими умовами праці. А саме, робочий день позивача не перевищував 6 годин, він користувався додатковою відпусткою за шкідливі умови праці, в його тарифну ставку були включені доплати за шкідливі умови праці. При прийомі на роботу позивач був ознайомлений з умовами праці. Вважає, що позивач усвідомлював можливі наслідки роботи під землею, але роботи не припиняв, оскільки був зацікавлений у матеріальних результатах своєї праці. На пенсію позивач також вийшов на пільгових умовах, як підземний робітник. З 01.05.2006р. позивачу згідно з висновком МСЕК було встановлено 60% втрати професійної працездатності безстроково та третя група інвалідності. Пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачає, що при розгляді справи повинно бути з'ясовано при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди всі обставини спричинення моральної шкоди. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. Але позивач не надає чітких доказів заподіяння йому ДП „Донбасантрацит" в особі ВП шахта «Краснокутська» моральних страждань. В медичних довідках та висновку МСЕК, які надав позивач, не йдеться про наявність у нього моральних страждань чи будь-яких душевних хвилювань через професійне захворювання. В своєму позові позивач вказує, що заподіяна йому моральна шкода полягає в тому, що йому було необхідно звертатися за допомогою до третіх осіб та за медичною допомогою, а також у тому, що він не має можливості обробляти свою земельну ділянку. Але позивачем не надані докази того, що він звертається за допомогою до третіх осіб, а також що він є власником земельної ділянки. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику здійснюється у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують для нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Вказана стаття містить в собі перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику. Зі змісту позовної заяви позивача не зрозуміло, яке саме його суб'єктивне право порушене відповідачем. Позивач не надав доказів наявності у нього моральних страждань. Обов'язок щодо відшкодування моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідком порушення законних прав працівника. Наявність у КЗпП України ст.237-1 виключає застосування до випадків завдання моральної шкоди працівникові норм ст.ст.1167, 1168 ЦК України, оскільки названі норми встановлюють різні підстави для виникнення обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди. Також слід взяти до уваги правову позицію Конституційного суду України, викладену у рішенні від 27.01.2004р. про те, що передбачене ст.237-1 КЗпП України і ст.1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди як один зі способів захисту особистих немайнових прав громадян, що відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, або власником чи уповноваженим ним органом, не застосовується до осіб, що підлягають обов'язковому соціальному страхуванню відповідно до Закону. Зазначені норми регламентують відшкодування моральної шкоди всім іншим особам, які не є суб'єктами страхування від нещасного випадку і на яких не поширюється дія Закону, в тому числі працівникам, що виконують роботу не на основі трудового договору (контракту), а на інших підставах (підпункт 4.2 пункту 4 мотивувальної частини). Позивач був штатним працівником шахти «Краснокутська», на якого поширювалася дія Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". З огляду на це, можна зробити висновок про те, що норми ст.237-1 КЗпП України не застосовуються для регулювання правовідносин, які пов'язані з відшкодуванням моральної шкоди, викликаної втратою працездатності, що заподіяна шкідливими умовами виробництва. Посилання позивача на ст.4 Закону України «Про охорону праці», як на підставу відшкодування моральної шкоди, вважає помилковим, оскільки в ст.9 вказаного закону йдеться про те, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який не передбачає можливості відшкодування потерпілим на виробництві моральної шкоди, в тому числі - за рахунок роботодавця. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральну шкоду у розмірі 25000грн. не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. Крім того, оскільки вимоги позивача випливають з трудових правовідносин, до них мають застосовуватися вимоги ст.233 КЗпП України, згідно з якими працівник має право звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого суду в тримісячний строк з дня коли він дізнався чи мав дізнатися про порушення свого права. Позивач пройшов огляд МСЕК згідно з наданою ним копією довідки 01.05.2006р., а до суду звернувся лише 31.03.2014р., тобто майже через 8 років. Доказів того, що строк на звернення до суду пропущений з поважних причин, позивач не надав, як не надав і клопотання про поновлення пропущеного строку. Тому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю та пропуском строку на звернення до суду. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, знаходить позовні вимоги підлягаючими частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до Конституції України громадянин має право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної йому в наслідку порушення його прав і законних інтересів. Згідно ст.15 ЦПК України спори про відшкодування моральної шкоди підвідомчі суду, якщо стороною в них є громадянин. Як встановлено у судовому засіданні, позивач працював у вугільній промисловості з 15.06.1979р. по 18.04.2000р. на підземних роботах, а з 23.09.1999р. по 18.04.2000р. знаходився у трудових відносинах з ВП «Шахта «Краснокутська» ДП «Донбасантрацит», де працював в якості підземного гірничого майстра, що підтверджується записами у його трудовій книжці. 23.12.1999р. о 13 год. 00 хв. на ВП «Шахта «Краснокутська» ДП «Донбасантрацит» стався нещасний випадок, в результаті якого постраждав позивач, що підтверджується актом № 123 про нещасний випадок на виробництві, затвердженим керівництвом підприємства 27.12.1999р. Відповідно до п.10 акту № 123 про нещасний випадок на виробництві, причиною нещасного випадку стало цілий ряд порушень «Правил безпеки у вугільних шахтах» зі сторони начальника дільниці № 7 Павлова М.І. та гірничого майстра [PERSON] Відповідно до виписки з історії хвороби № 16772/252/87 [PERSON] знаходився в нейротравмотологічному відділенні хірургії ЛОКЛ з 24.12.1999р. по 28.01.2000р. з діагнозом: ОЧМТ, осколковий перелом склепіння та основи черепа праворуч, ПЧЯ, перелом правої орбіти, правої виличної кістки, забій головного мозку-22-111-ступеня, геморагічний забій правої лобової частки, рубцевий заворот нижньої повіки правого ока, гострий лівобічний кохлеоневріт. Хворий отримав виробничу травму на роботі в шахті 23.12.1999р. 18.04.2000р. відповідно до наказу № 176 від 25.04.2000р. [PERSON] був звільнений з роботи за ст.40 п.2 КЗпП України (у зв'язку з інвалідністю, отриманою у зв'язку з трудовим каліцтвом). Відповідно до довідки серії 2-20 СУ № 012191 про результати визначення ступення втрати професійної працездатності у відсотках, потребі у додаткових видах допомоги, [PERSON] був оглянутий МСЕК в період часу з 09.06.2006р. по 12.07.2006р. і [PERSON] установлено 60% втрати професійної працездатності безстроково. Рекомендовано: мінімальна фізична та емоційна навантаження. Згідно виписки з акту огляду МСЕК серії 2-20 СМ № 0066473 від 12.07.2006р. [PERSON] первинно було встановлено 60% втрати професійної працездатності з 01.07.2006р. та 3 групу інвалідності безстроково. Згідно виписки із амбулаторної картки від 11.06.2014р., виданої КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Управління охорони здоров'я Краснолуцької міської ради, амбулаторна карта заведена в 2000р. [PERSON] у зв'язку з отриманням виробничої травми на роботі 23.12.1999р. знаходився в нейротравмотологічному відділенні хірургії ЛОКЛ з 24.12.1999р. по 28.01.2000р. з діагнозом: ОЧМТ, осколковий перелом склепіння та основи черепа праворуч, ПЧЯ, перелом правої орбіти, правої виличної кістки, забій головного мозку-11-111-ступеня, геморагічний забій правої лобової частки, рубцевий заворот нижньої повіки правого ока, гострий лівобічний кохлеоневріт. Стаціонарне лікування з 01.04.2002р. по 09.04.2002р. з діагнозом: після травми (перелом основи черепа в 1999р. і дісцикулярна енцефалопатія 11 «два», епісіндром, рідкі судорожні приступи, виражений астеко-вегетативний синдром. Стаціонарне лікування з 04.06.2004р. по 15.06.2004р. з діагнозом: після перенесеної тяжкої ЧМТ (забій головного мозку-11-111-ступеня) осколковий перелом склепіння та основи черепа праворуч, перелом правої орбіти, дісцикулярна енцефалопатія 11 «два», епісіндром, рідкі судорожні приступи, виражений астеко-вегетативний синдром. Звертався до лікаря 01.07.2004р., 20.09.2004р., 28.03.2005р., 05.06.2006р., 26.06.2006р., 26.06.2006р., 13.04.2010р., 17.09.2010р., 17.03.2011р., 20.10.2011р., 15.02.2012р., 30.08.2012р., 21.03.2013р., 28.09.2013р., 10.06.2014р. - діагноз: наслідки ОЧМТ (1999р.) на виробництві, забій головного мозку-11-111-ступеня, після травматичний церебральний арахноїдит з синдромом лікворної дісцірк., антено- вегетативний синдром. Згідно ч.1 ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним орган. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» право на відшкодування моральної шкоди є значною гарантією захисту прав і свобод громадян. Законом України від 23.02.2007р. «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 30.03.2007р., виключено ч.3 ст.34 цього Закону, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Відтепер застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, яке вони мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону України. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08.10.2008р. у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно повідомлення Відділення виконавчої дирекції Фонду ССНВ в м. Красний Луч Луганської області відшкодування моральної шкоди [PERSON] за період з 01.04.2001р. по теперішній час не нараховувалось та не виплачувалось. Заперечення відповідача про те, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди не встановлений МСЕК - неспроможні, оскільки Законом не передбачено обов'язковість висновків МСЕК при наявності стійкої втрати професійної працездатності. Сам факт ушкодження здоров'я свідчить про заподіяння моральної шкоди. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд вважає, що факт порушення відповідачем прав [PERSON], як працівника, повністю знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих прав, як право на життя та право на охорону здоров'я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001р.), відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. На підставі зазначеного, враховуючи характер отриманого позивачем професійного захворювання, яке призвело до моральних страждань потерпілого, у зв'язку з ушкодженням його здоров'я, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також неможливістю у повній мірі реалізувати своє право на працю за професією, оскільки його професійна працездатність частково втрачена, наслідком чого є наявність моральних страждань, частково вини [PERSON] при отриманні виробничої травми, виходячи з вимог розумності та справедливості суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині розміру компенсації моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 5000грн. Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів до дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Позивачем доведений позов в частині, що назначено вище. Саме в частині задоволення позову у розмірі 5000грн. він підлягає задоволенню. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк звернення до суду (ст.233 КЗпП України), однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зі змінами, винесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001р. Аналогічний висновок міститься і в Аналізі Вищого Спеціалізованого Суду України судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків від 26.03.2012р., з якого вбачається, що відповідно до п.3 ч.1 ст.268 ЦК України на вимогу про відшкодування збитків, завданих каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється. Таким чином, суд вважає, що на вимоги [PERSON] про стягнення на його користь моральної шкоди не розповсюджується строк позовної давнини. Доводи відповідача, що позивачем пропущений строк звернення до суду з дійсним позовом суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем, в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано жодних доказів цього. Згідно ст.88 ЦПК України, якщо позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільняється від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243,60грн.

Outcome: partial