Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Направленим та збільшеним в ході розгляду справи позовом (а.с.108 т.1) заявник просила суд ухвалити рішення, яким розподілити земельну ділянку з відповідачем [PERSON], визнати недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки та усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення заборони [PERSON] перебувати на належній позивачу земельній ділянці. Справа була відкрита провадженням за попередньою редакцією ЦПК України і в ній було проведено слухання, в тому числі проведені дві експертизи. В ході проведення третьої експертизи вступив у дію ЦПК України поточної редакції і, в подальшому, справу було вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Заперечень щодо такого порядку від сторін не надходило. Проаналізував наявні у справі матеріали, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Позивач є співвласником житлового будинку [ADDRESS]. Розмір частки становить ?. Відповідач 1 ([PERSON]) є іншим співвласником даного об'єкту нерухомості. Останній отримав у власність частину будинку за договором купівлі - продажу укладеним з [PERSON] від 22 вересня 2009 року. Суд зауважує, що [PERSON] та [PERSON] отримали у спадщину по ? частині згадуваного житлового будинку та земельної ділянки. В подальшому уклали договір про поділ часток житлового будинку та оформили права власності на земельні ділянки кожна отримавши у власність по 0,265 га із цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого селянського господарства. Акти датовані 26 жовтня 2000 року. За договором розподілу [PERSON] відійшли наступні приміщення та будівлі у домоволодінні: коридор 2-1 площею 4,3 м2, кухня площею 14,1 м2; кімната 2-3 площею 20,5м2; сарай літера "Б", погріб літера "Г", огорожа № 1, що складає квартиру № 1. Відповідно, [PERSON], відійшли наступні приміщенням та будівлі: І веранда площею 8,2 м2; кухня 1-1 площею 7,2 м2; кладова 1-2 площею 3,7 м2; кімната 1-3 площею 8,7 м2; кімната 1-4 площею 12,4 м2; сарай літера "В"; погріб літера "Д"; уборна літера "У" та огорожа № 2, що складає квартиру № 2. Предметом договору купівлі - продажу договору між [PERSON] та [PERSON] були, як частина житлового будинку так і земельна ділянка. Відповідач 1 на підставі останнього правочину оформив права власності на земельні ділянку в обсязі 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,0149 га для ведення особистого селянського господарства. Дані акти в судовому порядку були визнані недійсними, як такі, які порушували права позивача у даній справі та суміжного землекористувача. В теперішній час між позивачем та відповідачем 1 існують неприязні відносини щодо користування земельною ділянкою, житловими та господарськими приміщеннями згадуваного домоволодіння і іншим аніж судовим способом вирішити спір не можливо. За проведеними у справі експертизами надано варіанти розподілу земельних ділянок, загалом найбільш наближено до ідеальних часток (а.с.170-192 т.1) так із урахуванням побажань сторін, як то без спільних будівель при умові компенсації за них, а також з урахуванням комунікації газопостачання. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 655, частини 1 статті 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом статей 658, 659 ЦК України право продажу товару належить лише власникові товару. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Також, відповідно до приписів ст. 319, 320, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Частинами 1, 2 статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Згідно ст. 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Вимоги позивача щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу частини житлового будинку, господарських приміщень та спірної земельної ділянки, суд вважає, жодним чином не мотивований та не наведено обставин, які б стверджували про порушення прав позивача відповідачами укладеним правочином, а отже до задоволення не підлягає. Інша позовна вимога щодо усунення перешкод у користуванні власністю, на переконання суду, не знайшла свого об'єктивного підтвердження в ході розгляду справи і не може бути задоволена судом як безпідставна. Стосовно вимоги про встановлення порядку користування земельною ділянкою суд вирішує наступне. Судом беззаперечно встановлено, що сторони є суміжними землекористувачами та власниками житлових приміщень одного житлового будинку, в минулому одного цілого майна. Таке домоволодіння має в наявності і господарські приміщення, власність яких визначена діючим та не скасованим правочином. Сторони не можуть дійти згоди щодо меж землекористування у тому числі із врахуванням наявних та належних сторонам господарських приміщень. Із запропонованих експертом варіантів визначення порядку землекористування є варіанти із відступом від рівності часток так і без них. Сторонам було роз'яснено, однак сторони ухилились від бажання вносити на депозитний рахунок суду грошової компенсації за збільшення частки в межах визначення порядку землекористування, а отже суд позбавлений можливості обирати такі варіанти. Беручи до уваги заявлені вимоги та уподобання сторін, суд вирішує визначити порядок землекористування між сторонами у наступному варіанті, який, на переконання суду, найбільш буде сприяти сторонам у реалізації їх прав та обов'язків щодо належного майна. Висновком експертизи №352/17 від 10 квітня 2017 року запропоновано такий варіант порядку землекористування під № 1 за яким можливо визначити порядок користування земельними ділянками сторін без відступу від рівності часток, та відповідно без її грошової компенсації. Вирішуючи спір даним чином, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд розподіляє витрати наступним чином. Позивачем при зверненні до суду із згадуваними вимогами було сплачено судового збору у наступному розмірі. По 551,20 гривень (а.с.2,94 т.1) за вимоги немайнового характеру, як то визнання недійсним правочину та усунення перешкод у користуванні власністю. Дані вимоги до задоволення не підлягають і, відповідно, розподіленими бути не можуть. Вимога за визначення порядку користування земельними ділянками, задовольняється судом і сплачена позивачем сума судового збору підлягає до стягнення з відповідача у повному обсязі в розмірі 1 102,40 гривень (а.с.123 т.1). Витрати пов'язані із розглядом справи, як то за оплату експертиз, суд вирішує стягнути з відповідача на користь позивача такі витрати лише за проведення експертизи варіант якої застосовується при вирішенні спору і визначений експертом у розмірі 5 742 гривень (а.с.205 т.1). Інші подібні витрати, відповідно у розмірах 1 500 гривень (а.с.35 т.2), 1 000 гривень (а.с.87 т.2), 5 942 гривень (а.с.118 т.2) розподілу не підлягають адже не використовувались судом при прийнятті даного рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial