Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання частково недійним в частин 1/3 частки, свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та номер 1813 на ім`я [PERSON] , видне приватним нотаріусом Чупрун Т.А. 25.06.2014 року та визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель за адресою: [ADDRESS] , як за колишнім членом колгоспного двору. Розпорядженням керівника апарату Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.09.2021, у зв`язку із звільненням [PERSON] з посади судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області у відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 14.09.2021 відповідно до пунктів 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №320/2101/18. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2021 року справа передана судді Юрлагіній Т.В. Позов обґрунтований тим, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складалося з житлового будинку та господарських будівель, належало до типу колгоспного двору, головою якого була мати позивача [PERSON] , членами якого станом на 1986 рік були батько позивача [PERSON] , який помер в [INFO] діти, а саме: [PERSON] , 1971 року народження, [PERSON] , 1969 року народження, [PERSON] 1972 року народження [PERSON] , 1975 року народження, [PERSON] 1969 року народження, який постійно проживали з батьками за вказаною адресою. [INFO] мати позивача померла. Вищевказаний будинок зареєстрований у БТІ на праві особистої власності за головою колгоспного двору. якою була мати позивача [PERSON] . Колгоспний двір було припинено 15 квітня 1991 року. Позивач був зареєстрований за вказаною адресою з народження і по цей час включно. Станом на 15 квітня 1991 року у колгоспному дворі проживали мати позивача [PERSON] , [PERSON] , позивач, [PERSON] , [PERSON] . Станом на 15 квітня 1991 року (дата припинення колгоспного двору), право власності на 1/3 частку майна у колгоспному дворі, належало його члену позивачу, як такому, що не втратив права на частку в його майні, оскільки він був членом колгоспу, про що є запис у трудовій книжці. Також по 1/3 частці майна у колгоспному дворі належало матері позивача [PERSON] , та [PERSON] , 1975 року народження. Втратила право на частку в колгоспному дворі відповідач [PERSON] , та як станом на 15.04.1991 року була повнолітньою та не була членом колгоспу, та брат позивача [PERSON] , 1969 року народження, так як також станом на 15.04.1991 року був повнолітнім та не був членом колгоспу. Позивач не втратив право на частку у колгоспному дворі так як станом на 15.04.1991 року був членом колгоспу, що підтверджується записом у трудовий книжці. Виходячи із наведеного, позивач, мати позивача та [PERSON] набули 15 квітня 1991 року право власності на свій будинок, як члени колгоспного двору, в рівних частках відповідно до ст.ст. 120,123 ЦК УРСР. Незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, своє право власності в БТІ в свій час не оформили. Позивач постійно проживав у цьому будинку і необхідності в оформлення на документів на свою частку в нього не виникало. В березні 2018 року позивач вирішив оформити своє право на частку у житловому будинку, але так як ніяких документів не було він звернувся до адвоката, який ознайомившись з матеріалами інвентарної справі в КП Мелітопольське БТІ з`ясував наступне: На підставі рішення Мелітопольської районної ради від 22.03.1990 року 8.10.2002 року було видано Свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок в якому було зазначено, що житловий будинок належить членам колгоспного двору, головою якого є [PERSON] . З інформаційної довідки з реєстру прав на нерухоме майно 12.03.2018 року стало відомо, що 25.06.2014 року приватним нотаріусом Чупрун Т.А. відповідачу видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом серія та номер 1813. Після припинення існування колгоспного двору позивач свою частку не витребував і, проживаючи в своєму будинку, продовжував брати участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства колишнього колгоспного двору. Вважає, що Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я відповідача підлягає визнанню частково недійсним, так як незалежно від змісту заповіту, до спадкоємця переходить право лише на те майно, що за життя належало спадкодавцю. Так як матері позивача належала лише 1/3 частка у майні колгоспного двору, то відповідно і відповідачу [PERSON] перейшло право власності лише на 1/3 частку. 26 березня 2018 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 12 вересня 2018 року ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 14.05.2021 року до суду від відповідача надійшов відзив відповідно до якого з позовні вимоги не визнає, у зв`язку з тим, що після смерті [PERSON] позивач особисто підписав заяву про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача. У судове засідання 09.11.2021 року від відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог. Позивач та представник позивача адвокат Діденко В.Є. в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягали в повному обсязі. Щодо застосування строків позовної давності заперечували з підстав зазначених у позові оскільки, як тільки дізнався позивач про порушення власного права власності він відразу звернувся до суду. Позивач та представник відповідача адвокат Каталін В.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували. Третя особа в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи за її відсутності. Справу просить вирішити по наявним в матеріалах справи документах. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №315. На час смерті [PERSON] з нею проживали її діти [PERSON] та [PERSON] . Так, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належав до колгоспного двору на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 22.08.1990 Мелітопольською районною державною адміністрацією на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської районної ради народних депутатів №102 від 22.03.1990, головою якого є [PERSON] . Згідно до технічного паспорту на житловий будинок, [PERSON] значиться власником вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями. Згідно довідки наданої Вознесенівською сільською радою Мелітопольського району Запорізької області від 22.03.2018 року Вих. № 168, згідно погосподарської книги Вознесенівської сільської ради будинок розташований за адресою: [ADDRESS] , значиться за [PERSON] , 1972 р.н., на підставі свідоцтва про право на спадщину реєстр №1813 від 25.06.2014 р. Станом на 25 лютого 1986 року згідно по господарської книги Вознесенськї сільської ради були зареєстровані та мешкали: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Станом на 15 квітня 1991 року згідно по господарської книги Вознесенськї сільської ради були зареєстровані та мешкали: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] . 15.04.1991 року колгоспний двір був припинений, у зв`язку з чим [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як члени колгоспного двору в рівних частках набули право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15 Закону України від 16 грудня 1993 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» та у зв`язку з прийняттям Закону України «Про власність» були виключені з Цивільного кодексу України (1963 року) в главі ІІ «Спільна власність» статті 120-127, що стосувалися правового положення членів колгоспного двору. Зазначений Закон України набрав чинності з моменту його публікації (Відомості Верховної Ради України №3 1994 року). Таке поняття як «колгоспний двір» втратило своє значення на момент набрання чинності вказаним законом та внесенням відповідних змін. Зокрема, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Законом України «Про власність» (вступив у дію 15.04.1991 р.) скасовано інститут колгоспного двору, але не скасовано правового статусу членів колишнього колгоспного двору, щодо майна колгоспного двору, яке належало його членам на праві сумісної власності. Тому, всі члени колишнього колгоспного двору після 15.04.1991 р. є співвласниками майна. Згідно з п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглось після припинення його існування, мають члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.ст. 120-121, ст. 123 ЦК УРСР ( в ред. 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування та розпорядження майном колгоспного двору здійснюється тільки за згодою всіх членів двору. При поділі майна колгоспного двору розмір часток членів колгоспного двору визнається рівними. Оскільки позивач [PERSON] , його мати [PERSON] , [PERSON] були членами колгоспу то їм належали по 1/3 частині житлового будинку з будівлями розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.1990 року № 69. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно з ч. 1 статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно зі статтею 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності. За змістом статті 123 ЦК Української РСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. Такого висновку щодо застосування норми права дійшов Верховний Суд України у постановах від 14 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15. Жилий будинок\~ [ADDRESS] було\~набуто у\~спільну сумісну\~власність і\~у відповідності\~до вимог\~ст.ст.\~120-121,\~ст.\~123\~ЦК УРСР\~(\~в ред.\~1963\~року)\~належить на праві власності в рівних частках кожному по 1/3 частини кожному. Отже, як члену колгоспного двору [PERSON] належить 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] , однак право власності не зареєстрував. Згідно технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] житловий будинок має загальну площу 59,6 кв. м, з яких житлова площа складає 36,3 кв. м. За вказаною адресою знаходяться - житловий будинок, літня кухня, підвал, гараж, сараї, туалет, душ. Згідно\~ст.120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст.112 цього кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок та ін. Таким чином, вбачається, що відповідно до ст. ст. 17, 18 Закону "Про власність" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до частини першої статті 563 ЦК УРСР 1963 року, в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Згідно із роз`ясненням, викладених в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» та в підпункту «г» пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, є визнання права. Відповідно до\~постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»\~з наступними змінами, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору. Частиною першою\~ст. 112 ЦК УРСР\~у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Тобто, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу другого пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників. Згідно ч. 1\~ст. 120 ЦК УРСР 1963 року\~майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до вимог ст.ст.\~120,\~123,\~563 ЦК України\~в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а у разі смерті члена колгоспного двору спадщина в майні двору не відкривалася до смерті останнього члена колгоспного двору, а майно залишалось на праві сумісної власності в рівних частках членів двору, що в ньому проживають. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів не залишається, до майна двору застосовуються правила\~розділу «Спадкове право» ЦК України\~в редакції 1963 року. Згідно ч. 2\~ст. 123 ЦК УРСР 1963 року\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15.04.1991, коли був введений в дію\~Закон України «Про власність», а тому станом на 15.04.1991 мені належало право власності на частку майна у колгоспному дворі, як його члену, що не втратив право на частку в його майні. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно змісту\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. [PERSON] померла [INFO] . Згідно копії спадкової справи № 265/2013 до майна померлої, за життя 26 березня 2013 року, [PERSON] склала заповіт, за яким все належне їй майно заповіла [PERSON] , відповідачу у справі. Згідно заяви [PERSON] від 18 грудня 2013 року, яка подана приватному нотаріусу Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чупрун Т.А., на день смерті матері залишилось спадкове майно, що особисто належало померлій, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] 16 грудня 2018 року подав до Мелітопольської районного державної нотаріальної контори Запорізької області заяву про відмову від прийняття спадщини, яке залишилось після смерті матері [PERSON] . Однак відповідно до висновку експерта №1033-20 від 09.09.2020 року, почерк, яким виконаний рукописний текст « [PERSON] » в заяві від імені [PERSON] про відмову від прийняття спадщини від 16.12.2013 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом 26 .03.2013 №1813, згідно якого спадщина на яку, видано це свідоцтво складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить спадкодавцю на підставі дублікату, виписаного 08.10.2002 року, свідоцтва про право особистої власності, виданого Мелітопольською районною держаною адміністрацією Запорізької області 22.09.1990 року. Право власності зареєстровано ДКП «Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 08.10.2002 року в реєстровій книзі №41 за реєстровим №526, що підтверджується реєстраційним написом. Відповідно до ст.ст. 1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст.ст. 1222,1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 ЦК України). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Статтями 1268,1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. Також вказане зазначено у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, як встановлено судом, внаслідок видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] є порушеними права позивача в частині неможливості розпорядження належною йому часткою в належному йому майні, оскільки не було враховано, що частина житлового будинку належить йому як члену колгоспного двору, у [PERSON] було відсутнє право на складення заповіту (розпорядження) на 1/3 часткою, яка за законом належала позивачу, а тому видане на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину №1813 від 25.06.2014 року підлягає визнанню судом недійсними в частині визнання за відповідачкою права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину житлового будинку після смерті [PERSON] . Оскільки судом належно встановлено, що підтверджується письмовими доказами у справі, що позивачу як члену колгоспного двору належить 1/3 частина житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] і він по даний час не втратив своєї частки у нерухомому майні, то його вимоги про визнання за ним права власності на 1/3 частину житлового будинку, що знаходиться за вище вказаною адресою є обґрунтованими та такими, що узгоджуються із нормами законодавства, а тому підлягають до задоволення. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Разом із тим, суд не може застосувати положення ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, на які посилається відповідач, з причин недоведеності пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, так як останній вважав себе власником майна, а про порушення його права стало відомо у березні 2018 року з інформаційної довідки з реєстру прав на нерухоме майно. Дані обставини відповідачем не спростовано. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як є обґрунтованими, доведеними позивачем, відповідають матеріальному закону. Викладені у позові обставини знайшли своє підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, у відповідності з ч.1 ст. 133, ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки позовні вимоги задоволені, з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути сплачений при подачі позову до суду судовий збір. Також на корись позивача слід стягнути витрати понесені у зв`язку з проведення експертизи. З врахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства, а тому є всі підстави для задоволення.

Outcome: approved