Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

10.08.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обгрунтувала так. З 22.01.2004 вона з відповідачем перебуває у шлюбі. Від спільного проживання у шлюбі у них народилося двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження погляді на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства, фактично шлюбні відносини між ними припинені і вона вважає, що подальше збереження сім`ї та спільне проживання стало неможливим, тому просить розірвати шлюб з відповідачем. Відповідач не приймає участі у вихованні і не надає кошти на утримання дітей, тому позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем та присудити стягувати аліменти з відповідача на утримання малолітніх дітей в розмірі по 10000 грн. на кожну дитину. Згідно ухвали Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20.08.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу [PERSON] надано строк для подання відзиву на позов [PERSON] та заперечення щодо розгляду справи без виклику сторін. Позивачка станом на 01.10.2020 року не подала суду заяву про відмову від позову або залишення її позову без розгляду, закриття провадження тощо. Відповідач в судове засідання не з`явився. Ухвала суду про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, разом з позовною заявою, судовою повісткою, повернулися не врученими з відміткою "Укрпошти" "адресат не було дома". Згідно довідки з Негровецької сільської ради Міжгірського району від 13.08.2020, вих № 91/02-08, громадянин [PERSON] , [INFO] , на даний час не проживає за реєстрацією місця проживання з січня 2020. За цих обставин та відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України, відповідач викликався в судове засідання розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України і вважається таким, що належно повідомлений про час та місце розгляду справи. Станом на 01.10.2020 року відповідач заяву або клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов суду не подав. Дослідивши матеріали справи, вивчивши зміст позовних вимог, суд дійшов наступного висновку. Заявлені позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу слід задовольнити повністю, виходячи з такого. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 22 січня 2004 року у виконавчому комітеті Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, про що зроблений відповідний актовий запис за № 1. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини " [PERSON] ". Позивачка в позовній заяві зазначила, що спільно у шлюбі з відповідачем не проживає з січня 2020, шлюбних відносин та стосунків з ознаками сім`ї не підтримують. Дана обставина відповідачем не заперечена. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу та просить не вживати заходів для примирення у шлюбі. З врахуванням позиції позивачки та відповідача, який не подав суду заяву про вжиття заходів судом для примирення у шлюбі, часу протягом якого сторони спільно не проживають - з січня 2020 року, суд вважає за недоцільним вживати заходів для примирення сторін у шлюбі. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. За наведених обставин, суд, вважає, що відновлення шлюбу між сторонами є неможливим, оскільки жодна сторона не бажає примирення у шлюбі. Встановлене дає підстави визнати, що подружнє життя сторін фактично припинене і застосувати ст.ст.112, 113 СК України. Заявлені позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів слід задовольнити частково, виходячи з такого. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України). Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмірі аліментів у твердій грошовій сумі. Судом встановлено , що від спільного проживання у шлюбі з відповідачем позивачка народила двох неповнолітніх дітей, відповідач не оспорив батьківство, ухиляється від утримання дітей, чим порушує вищезазначену норму сімейного законодавства. Визначаючи розмір аліментів, суд бере до уваги обставини, що позивачка [PERSON] утримує двох неповнолітніх дітей, відсутні відомості про місце праці, та враховуючи те, що відсутні відомості про матеріальний стан відповідача, заперечень щодо заявленного позову ним не подано, а тому суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі по 2500 грн. на кожну дитину щомісячно, взявши при цьому до уваги прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та те, що обов`язок утримувати дітей покладено на обидвох батьків (ст.180 СК України). Даний розмір аліментів відповідає загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності, моральності, так як розмір аліментів у твердій грошовій сумі по 10000 грн. на кожну дитину, який просить визначити позивачка до стягнення на утримання двох неповнолітніх дітей є завищеним та належно необгрунтованим, значно перевищує розмір мінімального прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача у доход держави та на користь позивачки, відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial