Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду 27.01.2015 року, позивачка зазначила, що [INFO] року у м. Вільногірську, Дніпропетровської області, помер її батько, [PERSON]. За своє життя батько заповітів не складав. Після смерті батька відкрилася спадщина у вигляді гаражу [NUMBER] у гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області. У шестимісячний строк вона звернулася з заявою про прийняття спадщини до Вільногірської державної нотаріальної контори, внаслідок чого нотаріусом цієї контори була відкрита спадкова справа № 43/2007. Відповідач, її мати, [PERSON], на час смерті батька проживала з ним, однак на спадщину після смерті батька як його дружина не претендує, як і не претендує на те, що спірний гаража [NUMBER] у гаражному кооперативі «Гірняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області, був її спільною сумісною власністю з батьком під час його життя. Ці факти, вона вважає, відповідач підтвердить у судовому засіданні. 16.07.2014 року, державним нотаріусом Вільногірської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, [PERSON], була винесена постанова про відмову їй у вчиненні нотаріальної дії у вигляді видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі «Горняк» після смерті її батька. Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стала відсутність правовстановлюючого документа на зазначений гараж. Таким чином, у цей час вона може набути право власності на спірне спадкове майно тільки у судовому порядку, оскільки існує спір щодо належності спадкового майна у вигляді гаражу її покійному батькові. Згідно п.3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Вона вважає, що у судовому порядку за нею повинне бути визнане право власності в порядку спадкування за законом на гараж [NUMBER] в гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську Дніпропетровської області приймаючі до уваги наступне. За своє життя батько в силу ст. 100 ЦК УРСР, ст. 17 Закону України «Про власність», збудував на підставі рішення Вільногірської міської Ради народних депутатів від 22.05.1987 року № 132 за особисті кошті гараж [NUMBER] у гаражному кооперативі «Горняк» у м. Вільногірську, придбав його тим самим у особисту власність, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 23.06.1995 року, виданим Верхньодніпровським колективним підприємством технічної інвентаризації, згідно якого гараж [NUMBER] у м. Вільногірську в кооперативі «Горняк» зареєстрований за [PERSON] на праві особистої власності. У подальшому керівництво гаражного кооперативу «Горняк» змінило порядковий номер спірного гаражу з [NUMBER] на [NUMBER], про що на реєстраційному посвідченні була зроблена відповідна відмітка з підписом голови кооперативу, засвідченого печаткою кооперативу. Ця зміна порядкового номеру і стала підставою для виникнення спору, щодо належності її батькові спірного гаражу за його життя, і позбавляє її права отримати свідоцтво про право на спадщину через нотаріальну контору. Також, відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі викладеного, її покійний батько був власником спірного гаражу, починаючи з 23.06.1995 року, і у той час обов'язкова державна реєстрація його права власності на зазначений гараж, в порядку передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", потрібна не була. Згідно абзацу 4 п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, у справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі. Верховний Суд України в своєму листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» вказав: «вимоги ст. 16 ЦК і ст. 4 ЦПК стосовно того, що зазначені права та інтереси можуть захищатися лише способами, передбаченими законом або договором, призводять до відмови в захисті цих прав та інтересів у правовідносинах, для яких законом або договором не встановлено спосіб їх захисту. Положення цих статей не узгоджуються зі ст. ст. 55, 124 Конституції України, норми яких поширюються на всі без винятку правовідносини, що виникають у державі, загальними принципами ст. 3 ЦК про право звернення до суду за захистом і не відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконання вимог якої є обов'язковим для України. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відтак не можна погодитися з практикою судів, які відмовляють у позові у зв'язку з тим, що позивач, звертаючись до суду, обрав спосіб захисту, не встановлений законом або договором для захисту права чи інтересу, що порушене, невизнане або оспорюється. У таких випадках слід виходити із загальних засад захисту прав, свобод та інтересів, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.» Такий підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК України знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 р. у справі N 6- 20цс 11. Надаючи правову оцінку належності обраного нею способу захисту, вона зважає на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Доказами у підтвердження правомірності її позовних вимог є: свідоцтво про її народження, свідоцтво про укладення нею шлюбу (зміна прізвища), свідоцтво про смерть батька, архівна виписка від 15.01.2013 року № 09/15-01, технічний паспорт на спірний гараж, реєстраційне посвідчення на гараж, та інше. Крім того, вона спробує отримати від голови гаражного кооперативу «Горняк» копії документів про присвоєння належному її батькові гаражу номеру [NUMBER] у зв'язку з зміненням нумерації, та надати ці документи в якості доказу до суду. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Ціна позову розрахована нею виходячи з оцінки вартості будівель і споруд зробленої 04.01.2013 року КП «БТІ м. Вільногірська». Згідно п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014 року № 10, «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача.

Outcome: partial