Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів та визнання договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором частково недійсним. В обґрунтування позову зазначено, що 09.10.2006 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега банк» та гр. [PERSON] було підписано Кредитний Договір № 030/10.06/88-183К . 29.03.2011 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та Позивачем було підписано договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору. 15.04.2011 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та позивачем було підписано договір про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору. В якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони, та Банком, з іншої, укладено іпотечний договір від 09 жовтня гооб року №253о\\185, за яким в іпотеку передавалося нерухоме майно, а саме квартира 73 корпус 1 у будинку 23 по вул. Маршала Конєва в м. Кіровограді, яка належить на праві власності позивачу. 29.03.2011 року укладено договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки. 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омегабанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено Договір, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором, від ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». Відповідно до п. 2.1, 2.2. [PERSON] відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. В той же день, 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу. Відповідно до п. 2.1, 2.2.Договору Клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Відповідно до п. 1.1. [PERSON] про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, згідно статті 24 Закону України «Про іпотеку» та умов [PERSON], разом з відступленням Прав вимоги Заборгованостей по кредитних договорах від Боржників, що здійснюється на підставі [PERSON] факторингу від 28 листопада 2012 року, укладеного між Сторонами, одночасно передаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим [PERSON]. Відповідно до п. 12 вказаного [PERSON] про передачу прав за іпотечним договором, Іпотекодержатель Факторингова компанія «Вектор Плюс» передала новому Іпотекодержателю ТОВ «Кредитні ініціативи» права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у Додатку №1 до договору про передачу прав за іпотечним договором. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи», набуло статусу нового кредитора/стягувача/іпотекодержателя за Кредитним договором від 01.07.2008 року № 030/10.06/88-183 К та Іпотечним договором №253о\\185 від 09 жовтня 2006 року. Позивач вважає договір про передачу прав за іпотечним договором, укладеним між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» є недійсним, тому що права за цим договором передала особа, яка їх не отримувала та не мала взагалі. При цьому, посилається на ст. 1077,1078 ЦК України, ст.1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року (зі змінами), та ч. 3 ст.24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Стверджує, що оскільки обидва договори Факторингу укладені в один день 28.11.2012 року, а ТОВ «Кредитні ініціативи» який є наступним фактором за другим договором Факторингу не надав відомостей , про те що перший фактор в особі Факторингової компанії «Вектор Плюс» встиг прийняти документацію від клієнта ПАТ «Сведбанк», зареєструвати свої права за переданими іпотечними договорами в Державному реєстрі обтяжень та отримати згоду Банку на наступне відступлення права грошової вимоги. В реєстрі обтяжень такі відомості теж відсутні. Таким чином, оскільки між дійсним Іпотекодержателем ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» нотаріально посвідчений договір про передачу прав за Іпотечним договором не укладався, як це обов'язково передбачено статтею 24 Закону України «Про іпотеку» та відповідним договором факторингу, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ Факторинговою компанією «Вектор Плюс». За таких обставин, до Факторингової компанії «Вектор Плюс» не перейшло право вимоги за Іпотечним договором та, з цієї причини, не могло відчужуватися в будь-який спосіб на користь інших осіб. Отже, ТОВ «Кредитні Ініціативи» не є іпотекодержателем та не володіє правами, наданими ПАТ «Сведбанк» за Іпотечним договором, укладеним з Позивачем. Позивач посилається на п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до якої вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним та просить визнати частково недійсним Договір про передачу прав за іпотечним договором, укладений 28.11.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи, в частині передачі Товариству з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" права за Іпотечним договором №2530/185 від 09 жовтня2006 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та Позивачами , відповідно до Додатку № і до [PERSON] про передачу прав за іпотечним договором, укладеним 28.11. 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи". Від відповідача ТОВ «Кредитні ініціативи надано ВІДЗИВ НА ПОЗОВНУ ЗАЯВУ , відповідно до якого зазначено , що сфера дії Закону України «Про захист прав споживачів» окреслена у ст. 11 Закону, згідно якої цей Закон регулює виключно відносини між споживачами товарів крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом- робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Стаття 4 Закону прямо визначає, що правами споживача є права, що мають місце під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб. При цьому , є цілком очевидним, що оспорюваний Договір передачі прав за іпотечним договором не має жодного відношення до придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення позивачем особистих потреб. Позовна заява не містить жодного посилання на порушення оспорюваним договором прав позивача саме як споживача: *жодного згадування про неналежне ознайомлення Позичальника з умовами кредитування, *жодного посилання на несправедливість хоча б якоїсь умови Кредитного договору, *жодного слова про вчинення Кредитодавцем дій, що вважаються нечесною підприємницькою практикою тощо. Сам кредитний договір сторонами не оспорюється. Інші ж правочини, про які йдеться у позові, до відносин між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг не мають жодного стосунку. Тобто взагалі жодного посилання на те, що підставою позову є порушення права споживача, а предметом - відновлення такого права. Посилання на відсутність нотаріального посвідчення вказаних договорів як на підставу недійсності оспорюваного договору є абсолютно надуманим та таким, що не відповідає дійсності з огляду на те, що нотаріальне посвідчення мало місце в день укладення договорів та було здійснене тими самими нотаріусами у повній відповідності до норм законодавства. Всі відповідні записи були внесені нотаріусами у Реєстр з присвоєнням записам відповідних номерів. Що ж стосується долученої до позовної заяви інформаційної довідки, то вона жодним чином не спростовує проведеної нотаріусами реєстрації посвідчення, адже довідка сформована таким чином, що реєстр іпотек відображає лише актуальні на дату запиту записи. Так, наприклад, аналогічна інформаційна довідка від 29.10.2015 містить на один запис про обтяження більше, ніж та, що надана Позивачами. Це пояснюється тим, що вилучені з реєстрів записи, які є неактуальними на дату формування довідки, до неї не включаються. Натомість той факт, що саме ТОВ «Кредитні ініціативи» є іпотекодержателем встановлений кількома рішеннями судів, в тому числі Верховним судом України, що набули законної сили та є преюдиціними по відношенню до даної справи . Окрім того, згідно виписки № 1 з протоколу № 19 Спостережної Ради АТ «Сведбанк» (публічне) Спостережною радою вирішено надати дозвіл компанії ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», що входить до складу компанії «Укрборг», на наступний продаж (відступлення) прав вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» одночасно з прийняттям рішення про саме відступлення (копія протоколу додається). Вважає, що позивач не є належним позивачем в розумінні ЦПК України, у зв'язку з тим, що він не є стороною [PERSON] про передачу прав за договорами іпотеки. Згідно п.26 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову- практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, с насамперед сторони правочину. Таку ж позицію займає Верховний суд України. Відповідно до ст. 24. ЗУ «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця. Обов'язком Позивача-1 є виконання умов кредитного договору (який, до речі, він не виконує належним чином). Інші позивачі уклали договір іпотеки в якості забезпечення виконання Позивачем-1 кредитного договору. Оформлюючи відступлення прав вимоги, його сторони не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо умов кредитування та валюти зобов'язання. Отже, оспорювані договори на права та обов'язки самих позивачів як сторін кредитного та іпотечного договорів жодним не впливають. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, (такий правовий висновок неодноразово викладався Верховним судом України, наприклад, у Постанові № 3-104гс11 від 10 жовтня 2011 року , № 6-547цс16 від 29 червня 2016 року, № 687/7146/15-ц від 1 березня 2017 року, № 369/5994/14-ц від 12 жовтня 2016 року, № 710/2296/14-4 21 вересня 2016 року та багатьох інших). У позовній заяві, позивач не вказує за захистом якого свого порушеного права він звертається до суду із вимогою про визнання договору про передачу прав за іпотечними договорами недійсними. Також не вказується, які дії чи бездіяльність відповідачів призвели до порушення прав чи свобод позивача. Факт звернення Відповідача до суду з позовами щодо стягнення заборгованості «або звернення стягнення на предмет іпотеки з позивача не може розглядатись, як порушення прав останнього, оскільки незалежно від того, хто є кредитором, обов'язок позивача виконувати свої зобов'язання за Кредитним договором, Іпотечним договором залишається незмінним. Зазначається також щодо пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого «юба може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або тересу. Положення ч. 1 ст. 261 ЦКУ визначають, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. 08.04.2013 за вих. № 810/КІ на адресу Іпотекодавців направлені письмові вимоги від ТОВ «Кредитні ініціативи» (даний факт встановлений судами у цивільній справі № 404/4769/13). У травні 2013 році ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулися до Іпотекодавців із позовом, на підставі якого відкрито провадження у цивільній справі №404/4769/13. Позивачі приймали у розгляді зазначеної цивільної справи активну участь, зокрема, особисто оскаржували всі судові рішення у даній цивільній справі, що підлягали оскарженню. Предметом судового розгляду у зазначеній справі було звернення стягнення на предмет іпотеки. Викладене свідчить про те, що про всі обставини, на які позивач посилається у своєму позові, було достеменно відомо (або ж мало і могло бути відомо) щонайменше у 2013 році. Таким чином, Позивач відповідно до обставин, на які посилається в позовній заяві, довідався про ймовірне порушення свого права щонайменше з квітня 2013 року, тобто з моменту отримання письмової вимоги. Правова позиція, викладена у Постанові ВСУ у справі № 6-75цс15 від 03.02.2016, - «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Верховним судом України сформовано наступну правову позицію у справі за № 6-2469цс16 (Постанова від 16.11.2016): «пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ«Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач повинен також: довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також: випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов 'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше». Враховуючи викладене, просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Судом встановлено, що позивач звернувся про захист його прав як споживача згідно Закону України « Про захист прав споживачів» щодо недійсності договору про передачу прав за іпотечним договором . Згідно оспорюваного [PERSON] передачі прав за іпотечним договором жодних послуг (робіт, товарів) позивачу жодна із сторін даного договору не надавала, тобто норми Закону України «Про захист прав споживачів» на договір передачі прав не розповсюджуються. Отже, в даному випадку взагалі немає підстав для застосування Закону України «Про захист прав споживачів», а позов є безпідставним та необґрунтованим . Позивач посилається на правовий висновок Верховного суду України у Постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15: «За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обоє 'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.» У даному ж випадку спір виник навіть не з кредитних правовідносин. Більш того, очевидним є те, що Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Омега Банк» [PERSON] визначений позивачем як вдповідач-1, а не третьою особою, також лише з метою мати можливість хоча б згадати у позові факт укладення Кредитного договору та Закон України «Про захист прав споживачів» з огляду на наступне. Предметом позову є визнання частково недійсним лише договору, укладеного між ТОВ ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи». ПАТ «Омега Банк» (так само як і ПАТ «Сведбанк») не є стороною оспорюваного правочину. До так званого «Відповідача-1» ПАТ «Омега Банк» не пред'явлено жодної позовної вимоги. Отже, дана юридична особа могла би отримати статус Третьої особи, яка не заявляє своїх вимог, а не відповідача. Єдиною підставою позову у даній справі є нібито відсутність нотаріального посвідчення [PERSON] про передачу прав за Іпотечними договорами. 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ ФК «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. [PERSON] відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. Того ж дня, 28.11.2012 між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. [PERSON] Клієнт відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за Кредитним договором № 030/10.06/88-183 К від 09.10.2006 року позичальником згідно якого є [PERSON]. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Внаслідок передачі кредитного портфеля новий кредитор набуває усіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимоги від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язаннями позичальників на заставне майно та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. При цьому передача прав вимоги за забезпеченнями, що випливають з іпотечних договорів, укладених первісним кредитором з позичальниками оформлюється окремими договорами про передачу прав вимоги за забезпеченнями, що випливають з іпотечних договорів, які укладалися сторонами одночасно з підписанням реєстру позичальників. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону №1952 державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону №1952 державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Частиною 9 ст. 15 Закону №1952 передбачено, що державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Також, абзацом 4 ч. 1 ст. 16 Закону №1952 заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом яезавершеного будівництва подається нотаріусу, яким вчинено таку дію. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону №1952 державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Щодо посвідчення нотаріальних дій за договором про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ ФК «Вектор Плюс» та наступного посвідчення договору про передачу за іпотечним договором від 28.11.2012 року, укладеного між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», Договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було посвідчено у той же день приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за № 6970. Договір про передачу за іпотечним договором від 28.11.2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», було посвідчено у той же день приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за № 2187. Тобто державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном було проведено в день вчинення та тими самими ж нотаріусами, які вчинили такі дії. Дослідивши матеріали справи , заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку , щодо відмови в задоволенні позову повністю, оскільки частиною 3 статті 215 ЦК України встановлено , якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). До того ж, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, як це встановлено статтею 217 ЦК України. Відповідно до ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Згідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право та примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно до вимог ст. 585 ЦК України, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленомузаконодавством порядку. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.ст.134-138 ЦПК України у зв»язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати залишити по їх фактичному понесенню сторонами.

Outcome: dismissed