Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

ТОВ "Чернігівторг" звернулось до суду з позовом до [PERSON], зазначивши, що 16.02.2017 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідачеві було надано грошові кошти в сумі 10400 грн., зі строком повернення до 27.02.2017 року. У звязку з тим, що позичальник не виконує взятого на себе зобовязання, ТОВ "Чернігівторг" просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором, а також понесені по справі судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги ТОВ "Чернігівторг", посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, пояснивши, що із серпня 2016 року по лютий 2017 року, вона працювала у позивача, виконуючи функції продавця у гіпермаркеті Вена. За усталеною практикою [PERSON] отримала від покупців з Республіки Білорусь аванс, у розмірі 200 доларів США, але вказані кошти у неї було викрадено в громадському транспорті. Вподальшому [PERSON], знаходячись на лікуванні та перебуваючи під дією медичних препаратів, вимушена була підписати з роботодавцем договір позики, в якості гарантії відшкодування викрадених у неї коштів. Відповідач власноручно заповнювала бланк договору позики та розписку, незважаючи на те, що коштів від позивача не отримувала. Як згодом зясувалось, [PERSON] офіційно не була оформлена на роботу у позивача. [PERSON] не заперечувала проти стягнення з неї суми основного зобовязання, однак вказувала на безпідставність вимог про покладення на неї судових витрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. У відповідності до ч.2 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 16.02.2017 року між ТОВ "Чернігівторг" та [PERSON] укладено договір, за умовами якого відповідачеві надано позику, в розмірі 10400 грн., зі строком повернення до 27.02.2017 року. Із розписки від 16.02.2016 року вбачається, що відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі, визначеному договром позики. Як слідує з пояснень відповідача, [PERSON] усвідомлювала зміст та юридичне значення підписуваних нею докуметів і будь-який примус позивачем щодо неї не застосовувався. Відповідач не зверталася до контролюючих та правоохоронних органів з приводу незаконного прийняття її на роботу позивачем, а також за фактом викрадення у неї іноземної валюти. Факт перебування під впливом медичних препаратів, які могли б впливати на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на день укладення договору позики, [PERSON] не довела належними і допустимими засобами доказування. Таким чином, суд вважає надуманими твердження відповідача про невідповідність змісту правочину, укладеного між сторонами, його дійсній меті. Частиною 1 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до ч.2 ст1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Боргова розписка від 16.02.2017 року підтверджує факт отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 10400 грн. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач належними і допустимими засобами доказування довів ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог. Пунктом 3.2 договору укладеного між сторонами 16.02.2017 року визначено граничний строк повернення коштів позичальником до 27.02.2017 року. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем умови договору не виконуються. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді припинення зобовязання; зміни умов зобовязання; сплати неустойки; відшкодування збитків. Таким чином, суд вважає, що внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, до нього мають бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір.

Outcome: approved