Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Публічне акціонерне товариство«Енергобанк» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 липня 2012 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] було укладено договір № 01-005123-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, відповідно до умов якого банк відкрив відповідачу картковий рахунок № [NUMBER] в гривнях та випускає кредитну картку типу Visa Gold, а також виконує розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки. Також згідно договору, банк надав відповідачу кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії в розмірі 34 000,00 грн., а останній зобов'язався повернути суму отриманого кредиту на умовах, в строки та в порядку, що передбачені цим договором. Також, 20 березня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] було укладено договір № 01-005123-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA Platinum. Відповідно до Додаткової угоди №1 від 20.03.2013 року до Договору, розмір кредитного ліміту складає 100 000 грн. За користування кредитом та Овердрафтом, банк щомісячно нараховує проценти, комісії, розраховує та стягує пеню та штрафи, в розмірі встановленому Тарифами. Банк виконав належним чином зобов'язання за вказаними договорами. Разом з тим, позичальник протягом строку дії кредитного договору допускає порушення виконання своїх зобов'язань щодо сплати кредиту, процентів, комісії за користування кредитом. Це призвело до утворення в нього перед банком заборгованості станом на 21.07.2016 року року в розмірі 103 148,62 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 40 847,22 грн.; заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості 39 722,61 грн.; заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) 2 700,00 грн.; заборгованість за нарахованими процентами 19 878,79 грн. Оскільки вирішити спір з відповідачем в добровільному порядку не вдається, позивач змушений був звернутися до суду з позовом та просить у відповідності до вимог ст.ст. 1050, 1054 ЦК України стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також стягнути витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 9 лютого 2017 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Енергобанк» про визнання недійсними пунктів тарифів до договору та об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 24 липня 2012 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] було укладено договір № 01-005123-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA. У відповідності до Тарифів за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA» позичальнику було встановлено: відсоткову ставку 35% річних; розмір щомісячного мінімального платежу 5% від боргових зобов'язань, але не менше 50 грн.; штраф за виникнення простроченої заборгованості 50 грн., +0,2% в день від суми простроченої заборгованості; штраф за користування пере лімітом (несанкціонований овердрафт) 0,2% в день від суми пере ліміту. Оскільки банк надав [PERSON] споживчий кредит, то при укладенні цього договору банк зобов'язаний був дотримуватись вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Пункт 1.12 Тарифів (про пеню у розмірі 0,2% за кожен день прострочення виконання зобов'язання за кредитом), на думку [PERSON], є несправедливим та суперечить принципу розумності та доброчесності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку. Дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі не виконання зобов'язань за спірним договором. Те ж саме стосується і п. 1.13 Тарифів, яким встановлюється штраф за користування перелімітом у розмірі 0,2% від суми переліміту, що становить 73% річних і також встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі не виконання ним зобов'язання за спірним договором. Враховуючи вищевикладене,представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з даним зустрічним позовом та просить визнати недійсними пункти 1.12 та 1.13 Тарифів за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA», які є невід'ємною частиною Договору №01-005123-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA. Також до початку розгляду справи по суті представником позивача-відповідачаПАТ «Енергобанк» було подано до суду письмову заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Дана заява мотивована тим, що [PERSON] звернувся з своїм позовом до суду після спливу позовної давності. Так, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. [PERSON] довідався про факт укладення Договору № 01-005123-01 та тарифів за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA» в день їх укладення та підписання, тобто 24.07.2012 року. Отже, перебіг позовної давності для [PERSON] щодо звернення із зустрічним позовом почався 25.07.2012 року, а сплив - 25.07.2015 року. Просив застосувати строк позовної давності до зустрічної позовної заяви [PERSON] до ПАТ «Енергобанк» про визнання пунктів Тарифів до кредитного Договору № 01-005123 від 24.07.2012 недійсними та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання представник позивача-відповідача ПАТ «Енергобанк» не з'явився, надавши суду клопотання про розгляд справи без його участі, первісний позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Зустрічний позов залишити без задоволення. Представник відповідача-позивача [PERSON] в судове засідання також не з'явився, надавши суду клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Також, під час розгляду справи ним було надано заперечення щодо застосування строків позовної давності, відповідно до яких початок перебігу позовної давності не пов'язаний із моментом укладення правочину, оскільки перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, вимога про дострокове погашення кредиту була направлена відповідачу-позивачу 14.05.2015 року. Даною вимогою було фактично змінено строк виконання зобов'язань за кредитним договором, встановивши його 06.06.2015 року. А у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. За таких обставин, просив відмовити ПАТ «Енергобанк» в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 24 липня 2012 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] було укладено договір № 01-005123-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, відповідно до умов якого банк відкрив держателю картковий рахунок № [NUMBER] в гривнях та випустив кредитну картку типу Visa Gold, а також виконує розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки. Банк надав держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на суму 34 000 грн. (а.с. 8-11). Строк дії кредитної лінії становить один рік з моменту підписання сторонами цього договору. Якщо не пізніше ніж за 45 календарних днів до закінчення терміну дії кредитної лінії, за умови, що з боку держателя відсутня прострочена заборгованість за кредитом та/або обслуговуванню карткового рахунку, та жодна із сторін в установленому договором порядку не заявить про припинення строку дії кредитної лінії, термін дії кредитної лінії продовжується на той же строк і на тих же умовах (п. 2.6. вищевказаного договору). Згідно п. 3.3 договору, держатель зобов'язався вчасно та в повному обсязі погашати банку суму боргових зобов'язань, але не менше суми мінімального платежу з урахуванням вимог п. 5.4.1. цього договору. Відповідно до п. 5.1. договору, за користування кредитом, в тому числі простроченим кредитом та овердрафтом, банк щомісячно нараховує проценти, комісії, розраховує та стягує пені та штрафи в розмірі, встановленому Тарифами. Проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений в п. 2.6 цього договору. Банк списує нараховані проценти та комісії з карткового рахунку. Банк має право нараховувати різні процентні ставки на різні форми використання кредиту, такі як зняття готівки, розрахунок в торгівельно-сервісній мережі тощо. Процентні ставки для різних форм транзакцій визначаються Тарифами. Пунктом 5.6 договору визначено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання чи неналежного виконання держателем та/або додатковим держателем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено держателем протягом 30 календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги. Зі змісту п.п. 6.1., 6.2. договору вбачається, що сторони несуть майнову відповідальність в розмірі, передбаченому Тарифами, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором, а також за порушення правил. У випадку несвоєчасного погашення мінімального платежу чи виникнення Овердрафту держатель зобов'язаний додатково сплатити на користь банку штраф у розмірі, передбаченому Тарифами. Слід зазначити, що Правила користування кредитною карткою «VISA» (Додаток №1) (а.с. 12-15) та Тарифи Банку (Додаток №2) (а.с. 16), є невід'ємними частинами вказаного договору (п. 9.9. договору). З п.п. 1,4, 1.12, 1.13 Тарифів Банку, суд вбачає, що відповідно до Тарифів за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA» позичальнику було встановлено: відсоткову ставку 35% річних; розмір щомісячного мінімального платежу 5% від боргових зобов'язань, але не менше 50 грн.; штраф за виникнення простроченої заборгованості 50 грн., +0,2% в день від суми простроченої заборгованості; штраф за користування перелімітом (несанкціонований овердрафт) 0,2% в день від суми переліміту. Банк свіої зобов'язання за вказаним договором виконав, а саме надав [PERSON] платіжну картку, що підтверджується розпискою останнього від 06.08.2012 року (а.с. 19). Також, 20 березня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та [PERSON] було укладено договір № 01-005123-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA (а.с. 20-23, 24-28). Згідно умов даного договору, банк відкрив держателю картковий рахунок № [NUMBER] в гривнях та випускає кредитну картку типу VISA Platinum, а також виконує розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійснених з використанням кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки. Банк надав держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії. Розмір кредитного ліміту зазначається в Додаткові угоді до Договору, що є його невід'ємною частиною. Згідно із п. 3.3.1. вказаного договору, держатель зобов'язався вчасно та в повному обсязі погашати банку суму боргових зобов'язань, але не менше суми мінімального платежу з урахуванням вимог п. 5.4.1. цього договору. Так, відповідно до Додаткові угоді №1 до вищевказаного Договору, розмір кредитного ліміту складає 100 000,00 грн. (а.с. 24). Дана Угода у невід'ємною частиною Договору. В пунктах 1,4, 1.12, 1.13 Тарифів Банку до договору від 20 березня 2013 року, суд вбачає, що відповідно до Тарифів за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA» позичальнику було встановлено: відсоткову ставку 35% річних; розмір щомісячного мінімального платежу 5% від боргових зобов'язань, але не менше 50 грн.; штраф за виникнення простроченої заборгованості 50 грн., +0,2% в день від суми простроченої заборгованості; штраф за користування пере лімітом (несанкціонований овердрафт) 0,2% в день від суми пере ліміту (а.с. 29). Банк також виконав свої зобов'язання за договором від 20 березня 2013 року та надав [PERSON] платіжну картку 1 квітня 2013 року, що підтверджується розпискою останнього (а.с. 32). Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Матеріалами справи встановлено, що кредитні кошти були отримані позичальником [PERSON] Дані факти підтверджуються виписками по особових рахунках (а.с. 85-165). Разом з цим судом встановлено, що відповідач-позивач не виконав належним чином взяті на себе за договором № 01-005123-012 від 24.07.2012 р. зобов'язання, що призвело до утворення в нього перед банком заборгованості. З розрахунку заборгованості за договором вбачається, що станом на 21.07.2016 року заборгованість відповідача-позивача перед банком за кредитом становить 103 148,62 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 40 847,22 грн.; заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості 39 722,61 грн.; заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) 2 700,00 грн.; заборгованості за нарахованими процентами 19 878,79 грн. (а.с. 35-42). Судом також встановлено, що ПАТ «Енергобанк» 14 травня 2015 року надіслав на адресу [PERSON] вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, яким вимагав до 06.06.2015 року здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі (а.с. 43, 44). Крім того, 14 квітня 2016 року ПАТ «Енергобанк» на адресу [PERSON] направив повідомлення- вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором в розмірі 87 180,52 грн. упродовж семиденного строку з моменту отримання вимоги (а.с. 45-47). Слід зазначити, що рішенням виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 115 від 12.06.2015 року (а.с. 50-51) було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Енергобанк». Відповідно до рішення виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб №842 від 26.05.2016 року, продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» та продовжено повноваження ліквідатора [PERSON], на два роки по 11.06.2018 рік включно (а.с. 53-54). За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 2 ст. 1050 ЦК України визначає, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Стаття 1054 ЦК України, визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 01-005123-012 від 24.07.2012 року щодо поверення кредитних коштів, суд вважає, що заборгованість з відповідача-позивача [PERSON] на користь позивача-відповідача підлягає примусовому стягненню. Як зазначалось раніше, представником позивача-відповідача ПАТ «Енергобанк» було подано письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 220-221). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача по зустрічному позову [PERSON] Частина п'ята статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов'язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання. Так, згідно із цією нормою за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Правило цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права. Разом з тим положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. У справі, яка переглядається, відповідач-позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсними пунктів тарифів до договору. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України). Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Дана думка також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 3 лютого 2016 року по справі № 6-75цс15, а саме: перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Згідно із ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] довідався про факт укладення Договору № 01-005123-01 та тарифів за відкриття та обслуговування пакету «Кредитна картка VISA» в день їх укладення та підписання, а саме 24 липня 2012 року. Тобто, час, коли відповідач-позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права є 24 липня 2012 року. Таким чином, перебіг позовної давності для [PERSON] розпочався 25.07.2012 року (з наступного дня після відповідної календарної дати - дати укладення та підписання спірного договору), а закінчився - 25 липня 2015 року. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача-позивача [PERSON] про те, що вимогою про дострокове погашення кредиту було змінено строк виконання зобов'язання за кредитним договором - до 06.06.2015 року, в зв'язку з чим строк позовної давності розпочався саме з 06.06.2015 року. Так, судом було досліджено матеріали справи та встановлено, що 14 травня 2015 року банк надіслав на адресу [PERSON] вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, яким вимагав до 06.06.2015 року здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі (а.с. 43, 44). Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 9 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16, пред'явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Отже, з пред'явленням вимоги про дострокове погашення кредиту було змінено строк виконання зобов'язання, в результаті чого перебіг позовної давності розпочався з наступного дня зазначеного кредитором у вимозі. Однак, дана норма застосовується лише до вимоги про повернення кредиту та платежів за кредитним договором, тобто вона стосується первісного позову (звернення банку з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором). Таким чином, представником відповідача-позивача [PERSON] було не вірно визначено дату з якої необхідно розпочати відлік позовної давності. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] пропустив трьохрічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання недійсними пунктів тарифів до договору. Враховуючи це, та на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Щодо зустрічної позовної вимоги, то судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Отже, виходячи із наведених приписів, позивач за зустрічним позовом [PERSON] звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсними пункти тарифів до договору, зобов'язаний довести, яким чином оспорювані ним пункти тарифів до договору порушують (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги відповідач-позивач [PERSON] посилався на те, що пункти 1.12, 1.13 Тарифів є несправедливими та суперечать принципу розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку. Дані умови договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі не виконання ним зобов'язань за спірним договором. Однак, суд не приймає до уваги дане твердження, оскільки дані умови спірного договору були описані в договорі, зі змістом яких [PERSON] був ознайомлений. Підписавши спірні договори та виконуючи їх по 2015 рік (що вбачається з розрахунку заборгованості), суд вважає, що [PERSON] погодився на умови даних договорів. Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Жодних доказів того, що [PERSON] помилився щодо обставин, які мають істотне значення, суду надано не було. Згідно із ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Враховуючи вищевказане, суд звертає увагу, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту. Однак, відповідач-позивач [PERSON] в своєму позові не зазначає, що йому не було надано всієї інформації про умови укладення договору до підписання договору. Він лише посилається, що розмір тарифів є несправедливим та порушує дисбаланс договірних прав та обов'язків. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитні договора, що підтверджується заявками-анкетами на отримання кредитної картки VISA (а.с. 17, 30). На отримання кредиту підписи відповідача-позивача [PERSON] містяться в оспорюваному ним договорі № 01-005123-01 та додатках до нього (зокрема, Тарифах Банку), що додатково свідчить про ознайомлення ним з ними. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Слід зазначити, що після отримання кредитної картки VISA та за час користування нею, [PERSON] з 2012 року жодного разу не порушував питання про несправедливість розміру штрафів, визначених в п.п. 1.12, 1.13 Тарифів. Так, після припинення сплати кредиту, процентів, комісій за користування кредитом, [PERSON] будучи обізнаним з умовами договору, а саме розмірами штрафів за невиконання умов договору, не вчинив жодних дій відносно захисту свої прав, зокрема не звертався в суд з позовом про визнання недійсними пунктів тарифів до договору. А лише після звернення банку до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, пропустивши строк позовної давності. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача-позивача на правову позицію Верховоного Суду України у справі № 6-80цс12, оскільки вона застосовується в разі зміни розміру будь-яких витрат за договором, крім відсоткової ставки. Однак, як вбачається з змісту вимоги про дострокове погашення кредиту, розмір штрафів не було змінено, як і розмір відсотків, комісії. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа, здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Перед укладенням кредитного договору з позичальником була проведена переддоговірна робота, у тому числі, відповідно до вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», надано необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови кредитування, загальну вартість кредиту, перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням (а.с. 18, 31), про що свідчать підписи відповідача-позивача в договорі. Судом встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач-позивачка на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; позивач-відповідач надав [PERSON] документи, які передували укладенню спірного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку№2 до договору «Тарифи Банку» який підписаний [PERSON], міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Таким чином, суд оцінивши докази приходить до висновку, що при укладенні оспорюваного договору, а саме договору № 01-005123-012 від 24.07.2012 року про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, [PERSON] діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту. Отже, твердження представника відповідача-позивача [PERSON] щодо несправедливості положень договору є безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки [PERSON] та його представником, пред'явивши вимогу про визнання недійсними пунктів тарифів до договору, не довели наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України. Також, суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які підстави для визнання недійсними пунктів тарифів до договору. [PERSON] та його представник лише піддає критиці пункти тарифівоспорюваного договору. Жодних письмових доказів на підтвердження свої вимог, ними суду надано не було. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги відповідача-позивача [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Енергобанк» про визнання недійсними пунктів тарифів до договору не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача-позивача на користь позивача-відповідача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 1547,23 грн., що підтверджені документально (а.с. 1). Разом з тим, в зв'язку з відмовою в задоволенні зустрічного позову [PERSON], понесені ним витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: approved