Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач в грудні 2011 року звернувся до суду з зазначеним позовом, який у подальшому уточнив, до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "ТАС" про стягнення страхового відшкодування, вказуючи, що 21 березня 2008 року за участю позивача та водія [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована, сталася дорожньо-транспортна пригода, про яку позивач повідомив страховика та надав відповідні документи на підтвердження страхового випадку. Проте відповідач листом від 28.11.2008 року відмовив йому в здійсненні страхової виплати у зв'язку із наданням страхувальником неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт та обставини настання страхового випадку, тому позивач просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування у розмірі 17258,87 грн., суму пені за несвоєчасне виконання зобов'язань та три відсотки річних за несвоєчасне виконання зобов'язань. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с. 149). Відповідач - Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС", повідомлений належним чином про дату час і місце розгляду справи, до судового засідання представника не направив, надав заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, а також письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що на підставі ЗУ «Про страхування» відповідачем був замовлений висновок з досліджень обставин ДТП, за результатами якого «пояснения водителя [PERSON] о механизме развития проишествия, с технической точки зрения, являются не состоятельными», що і стало підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, у зв'язку з поданням страхувальником неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку та визнання події не страховою. Також просять застосувати позовну давність, не згодні з нарахуванням пені та застосування ст. 625 ЦК України, оскільки не мають грошового зобов'язання перед позивачем (т.1 а.с.231, т.3 а.с.65-68). Ухвалою суду від 02 лютого 2012 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відкрито та призначено до розгляду. 13 березня 2012 року на адресу суду надійшли письмові заперечення від відповідача по справі. Уточненим позовом від 21.03.2012 року залучено співвідповідача по справі - АТ «Страхова група «ТАС». Позивачем 21.03.2012 року подано заяву з проханням визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк, оскільки позивач звертався з позовом та не міг встановити докази. Ухвалою суду від 24.12.2012 року заявлені вимоги позивач залишені без розгляду у зв'язку з повторною неявкою позивача та його представника у судове засідання, яка ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.07.2013 року скасована та направлено справу до Широківського районного суду для продовження її розгляду. 08 квітня 2014 року на адресу суду надійшли письмові заперечення від представника відповідача АТ «СГ «ТАС». Ухвалою суду від 25.11.2014 року за клопотанням позивача призначено автотоварознавчу судову експертизу та зупинено провадження у справі. 28 жовтня 2015 року на адресу суду надійшли змінені позовні вимоги позивача до відповідачів та відновлено провадження у справі у зв'язку з надходженням висновку експерта. 02 березня 2017 року від позивача надійшла нова уточнена позовна заява до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про стягнення суми страхового відшкодування та залишення позовних вимог до [PERSON] без розгляду. Ухвалою суду від 02 березня 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення майнової та матеріальної шкоди залишено без розгляду, в частині позовних вимог до відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про відшкодування збитків продовжено розгляд справи. Представник відповідача 13.04.2017 року надав заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача та доповнення до свого заперечення, цього ж дня представником позивача надано клопотання про витребування у відповідача страхової справи за фактом ДТП, ухвалою суду від 13 квітня 2017 року направлено відповідачу копію клопотання про витребування страхової справи. 28 квітня 2017 року представник відповідача надав пояснення щодо клопотання про витребування страхової справи. Ухвалою суду від 25 вересня 2018 року продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, витребувано у відповідача страхову справу. Фіксування судового процесу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явились. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Постановою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2008 року водія [PERSON] визнано винним у порушенні п. 13.1 Правил дорожнього руху України та скоєнні адміністративного правопорушення, яке сталося 21 березня 2008 року о 6.30 годині коли водій [PERSON], керував транспортним засобом марки Москвич 21412, д/н [NUMBER] в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області по вул. Нєдєліна, не дотримавшись безпечної дистанції з врахуванням швидкості руху, здійснив зіткнення з транспортним засобом, який зупинився та здійснював поворот ліворуч - Шкода Супер Б д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON], порушивши вимоги п. 13.1 ПДР (т.1 а.с.4). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована Нікопольською філією ЗАТ «Страхова компанія «ТАС» строком з 26.12.2007 року по 25.12.2008 року, що підтверджується полісом № ВВ/5246530 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (т. 1 а.с.38). Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію юридичної особи від 11 листопада 2009 року N 251025 відповідача перейменовано на ПАТ "Страхова група "ТАС". 21.03.2008 року позивачем, як постраждалою особою, подано заяву відповідачу про страхову подію, в свою чергу відповідач листом від 28.11.2008 року відмовив позивачу у здійсненні страхового відшкодування, посилаючись на висновок спеціаліста № 6861 від 17.11.2008 (т.1, а.с. 48-49). Протоколом огляду, проведеним представником страховика - аварійним комісаром [PERSON] від 25.03.2008 року, в присутності учасників ДТП [PERSON], [PERSON], представника КФ СТ «ТАС» [PERSON] встановлено наявність пошкоджень автомобіля Шкода Супер Б держ.№ [NUMBER] (т.2, а.с. 123), власником якого є [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с. 24). На виконання ухвали суду від 25.09.2018 року відповідачем надано копію страхової справи, де міститься висновок спеціаліста-автомеханіка експертного бюро ООО «Крок» № 51 від 16.09.2008 року, за висновком до якого звернувся відповідач, де встановлено, що «наружные повреждения, зафиксированные на представленных заказчиком исследований фотоснимках, автомобиля Шкода Супер Б р/н [NUMBER], в районе задней его части, с технической точки зрения, могли быть образованы деталями расположенными в передней части автомобиля М-21412-01 р/н 6430ДН, при обстоятельствах дорожно-транспортного происшествия, содержащихся в материалах ГАИ» (т. 3 а.с. 194 -198). Також в матеріалах страхової справи наявний висновок спеціаліста-автотехніка № 6861 від 17.11.2008 року, відповідно до якого «пояснения водителя [PERSON] о механизме развития происшествия являются несостоятельными» (т 3 , а.с. 201-205). Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування» та Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». В силу ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, діючій на дату дорожньо-транспортної пригоди, (далі - Закону №1961-IV) страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно зі ст. 20 Закону України «Про страхування» в редакції, діючій на дату дорожньо-транспортної пригоди, страховик зобов'язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Згідно із п.п. 22.1 статті 22 Закону №1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтями 35 та 36 цього закону передбачено, що для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (або якщо страховик невідомий - МТСБУ) відповідну заяву. Після розгляду страховиком наданих йому визначених у статті 35 цього Закону документів про дорожньо-транспортну пригоду страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування. Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення щодо прийнятого рішення. Законом України «Про страхування», а саме ст. 26 визначені підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування, зокрема п. - 3) подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку. Відповідач заперечує проти виплати страхового відшкодування позивачу, посилаючись на висновок спеціаліста-автотехніка № 6861 від 17.11.2008 року щодо неузгодження з технічної точки зору показань водія [PERSON], однак цим висновком не встановлено подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку. Крім того, спричинення пошкоджень автомобілю позивача саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 21 березня 2008 року, підтверджується постановою Широківського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2008 року, протоколом огляду, проведеним представником страховика - аварійним комісаром [PERSON] від 25.03.2008 року, висновок спеціаліста-автомеханіка експертного бюро ООО «Крок» № 51 від 16.09.2008 року. Тому аргументи та докази, надані відповідачем щодо відмови в виплаті страхового відшкодування відхиляються судом. Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) від 04.07.2018 року. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем були порушені права позивача на виплату страхового відшкодування, за захистом яких мало місце звернення до суду. Щодо розміру позовних вимог суд виходить з такого. Позивач неодноразово уточнював розмір позовних вимог. В останній поданій до суду уточненій позовній заяві просить стягнути суму страхового відшкодування 17258, 87 грн., пеню за період з 18.06.2008 по 02.03.2017 в розмірі 22150, 97 грн., 3% річних за період з 02.03.2008 по 02.03.2017 в розмірі 4472, 65 грн. (т. 3 а.с. 45-51). В матеріалах страхової справи наявний звіт № 048 від 08 квітня 2008 року, складений експертом-оцінювачем Криворізької філії ЗАТ Українського Центру Післяаварійного захисту «Експерт-Сервіс-Авто», в якому зазначено, що матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля [NUMBER] складає 14667, 94 грн (т. 3 а.с. 228-238). На виконання ухвали суду надано висновок експерта № Д52/07/15 від 31.07.2015 року, складений судовим експертом-автотоварознавцем [PERSON], згідно з яким встановлена вартість матеріальної шкоди завданої власнику автомобіля Skoda Superb [PERSON], внаслідок ДТП, яка мала місце 21.03.2008 року, на момент проведення експертизи 10.07.2015 року становить 53125,38 грн. (т 2, а.с. 89-129), проте позивач не просить стягнути шкоду в розмірі, вказаному в цьому висновку. Натомість позивачем надано висновок спеціаліста автотоварознавця № 53 від 19 травня 2009 року, складений судовим експертом автотоварознавцем [PERSON], відповідно до якого сума матеріального збитку, завданого власникові автомобіля [NUMBER] на грудень 2008 року складає 21951, 72 грн. (т. 3 а.с. 163-183). Позивач просить стягнути суму страхового відшкодування 17258, 87 грн., тобто в меншому розмірі, ніж встановлено висновком експерта та висновком спеціаліста автотоварознавця № 53 від 19 травня 2009 року, навіть меншої суми з відрахуванням франшизи та суми, сплаченої винуватцем ДТП (т. 1 а.с. 52), що є правом позивача. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.37.1, 37.2 ст. 37 Закону № 1961-IV виплата страхового відшкодування здійснюється протягом одного місяця з дня отримання страховиком визначених у статті 35 цього Закону документів або в строки та в обсягах, визначених рішенням суду. За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або МТСБУ особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє у період, за який нараховується пеня. Сторонами визнано та матеріалами страхової справи підтверджено, що позивач подавав відповідачу 21.03.2008 заяву про виплату страхового відшкодування з відповідними документами (т. 3 а.с. 242), але виплата страхового відшкодування не була здійснена. 18.09.2011 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» від 17 лютого 2011 року N 3045-VI, згідно з яким в ст. 36 Закону №1961-IV викладено в новій редакції, зокрема, п. 36.5 ст. 36 передбачено, що 36.5. За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який навраховується пеня. Таким чином, вимоги позивача про стягнення пені є законними та обгрунтованими. Що стосується вимог про застосування до спірних правовідносин ст. 625 ЦК України, то суд вважає, що оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема сплата суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Щодо застосування позовної давності суд зазначає таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ст. 258 ЦК України). Відповідно до ч. 4 та ч. 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивачу направлений лист про відмову в виплаті страхового відшкодування 28.11.2008, з позовом позивач звернувся 12.12.2011 (т. 1 а.с.7). Відповідачем подано заяви про застосування позовної давності до вимог про відшкодування майнової шкоди та до вимог про стягнення пені та трьох відсотків річних (т. 3 а.с. 63, 64). Позивачем подано заяву від 21.03.2012 про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності до вимог про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, так як він звертався з вимогами правового характеру, але не міг встановити докази (т.1 а.с. 50), із матеріалів страхової справи слідує, що позивачу не було виплачено страхове відшкодування в передбачені законом строки, позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами про отримання письмової відповіді, лист з відмовою в виплаті страхового відшкодування від 28.11.2008, відомостей про дату отримання позивачем цього листа суду не надано (т. 3 а.с. 185-243). Суд визнає причини пропуску строку позовної давності звернення до суду з вимогами про виплату страхового відшкодування поважними, оскільки відповідач несвоєчасно надав позивачу відповідь про відмову в виплаті страхового відшкодування, про що свідчать матеріали страхової справи, лист з відмовою датований 28.11.2008, доказів отримання позивачем цього листа раніше 12.12.2008 суду не надано, з позовом позивач звернувся 12.12.2011, також звертався з позовом раніше, ухвалою суду позов було залишено без руху, тому порушене право підлягає захисту. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума страхового відшкодування у розмірі 17258,87 грн. Позивач доповнив позовні вимоги вимогами про стягнення пені та трьох відсотків річних 02.03.2017, відповідач подав заяву про застосування позовної давності також до вимог про стягнення пені та трьох відсотків річних. Позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення пені та трьох відсотків річних, поважних причин пропуску позовної давності до цих позовних вимог позивачем не наведено. Позивач просить стягнути пеню за період з 18.06.2008 по 02.03.2017 в розмірі 22150, 97 грн., 3% річних за період з 21.03.2008 по 02.03.2017 в розмірі 4472, 65 грн. Оскільки для стягнення пені передбачена спеціальна позовна давність - 1 рік, з врахуванням строку позовної давності, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню за період 02.03.2016 по 02.03.2017 (звернення з уточненими вимогами), яка складає 5683,67 грн. Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Пеня 02.03.201621.04.20165117 258.0022441 058.11 22.04.201626.05.20163517 258.001938627.13 27.05.201623.06.20162817 258.001836475.30 24.06.201628.07.20163517 258.0016.533544.62 29.07.201615.09.20164917 258.0015.531716.25 16.09.201627.10.20164217 258.001530594.13 28.10.201602.03.201712617 258.0014281 668.12 Всього: 5 683.67 В листі Верховного Суду України від 19.07.2011 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» зазначено, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись окремо у кожному випадку. Також, оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процентів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання. 26.04.2017 року Верховний Суд України у справі №3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу строку позовної давності, в спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов'язання. Верховним Судом України висловлено наступну правову позицію: «Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов'язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов'язання до моменту його усунення». З урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення трьох відсотків річних та ненаведення позивачем поважних причин пропуску позовної давності з відповідача на користь позивача підлягають стягненню три відсотки річних за період з 02.03.2014 по 02.03.2017 в розмірі 1554,60 грн. (17258,00 грн.*3* 1096 днів:365:100). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час розгляду справи сплачено судовий збір у розмірі 214,60 грн., 107,30 грн. (а.с.16 т.1), 272,60 грн. (а.с.149 т.2) та витрати на оплату судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 2000 грн. (а.с.165 т.2), що підтверджується відповідними квитанціями. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволено частково (загальний розмір позовних вимог позивача становить 43882,49 грн. судом задоволено вимоги у загальному розмірі 24497,14 грн., тобто 55 % відсотків від заявлених вимог), тому розмір судових витрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1426,98 грн.

Outcome: partial