Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

24 листопада 2020 року позивач звернувся до суду з відповідним позовом до відповідача у якому зазначив, що відповідач відповідно до підписаної заяви № б/н від 13 січня 2016 року, отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Оскільки зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконала, станом на 14 жовтня 2020 року в неї виникла заборгованість в сумі 15162 грн., 03 коп., яку позивач просив стягнути на його користь та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 грн. Представник позивача Кіріченко В.М. (за довіреністю від 10 серпня 2020 року №3013-К-Н-О) в судове засідання не з`явився, направив клопотання про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності та відзиву на позов від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є позивач та відповідач уклали кредитний договір у вигляді анкети-заяви № б/н від 13 січня 2016 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що ця заява разом Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с.11). Факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджено випискою по рахунку (а.с.72-75). З 03 травня 2017 року відповідач отримала від позивача одну кредитну картку № [NUMBER] строком дії до останнього дня липня 2020 року (а.с.10). З 03 травня 2017 року кредитний ліміт встановлений відповідачці складав 500 грн., який в подальшому був збільшений до 3500 грн., але 13 травня 2019 року був остаточно зменшений до 0,00 грн. (а.с.9). Однак, отримавши грошові кошти по кредитному договору, відповідач не виконала взятих на себе зобов`язань, не сплатила у встановлений строк суму основного боргу, а тому станом на 14 жовтня 2020 року їй нараховано заборгованість у розмірі 15162 грн. 03 коп., з яких: 8564грн. 47 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3078 грн. 04 коп. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, 3519 грн. 52 коп. - нарахованої пені. Суд вважає, що між сторонами мають місце цивільно-правові відносини із зобов`язального права по кредитному договору. За статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 та ч.1 ст.1048 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За статтею 1055 ЦК України - кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяється на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника про нарахування процентів, та пені не зазначено. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив, крім простроченого тіла кредиту, стягнути заборгованість за відсотками нарахованими відповідно до ст. 625 ЦК України і пеню. Оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 13 січня 2016 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року). Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за пенею у розмірі 3519 грн. 52 коп., не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг , які викладений на банківському сайті та не підписані відповідачем, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Крім цього судом встановлено, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, та виписки по особовому рахунку, відповідачкою фактично було витрачено 20410 грн. 64 коп. кредитних коштів, і крім цього за рахунок тіла кредиту відбувалося погашення відсотків, сплату яких не передбачено договором і доказів узгодження таких дій банку із позичальником матеріали справи не містять. Натомість за період користування кредитними картками відповідачкою було сплачено 14802 грн.14 коп. що відображено банком у графі "Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості" розрахунку заборгованості, відповідно на користь позивача з відповідачки підлягає стягненню 5608 грн. 50 коп. залишку заборгованості за тілом кредиту. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України, оскільки вони не ґрунтуються на нормах закону та не підтвердженні жодними доказами суд доходить висновку про відмову у їх задоволенні. З огляду на викладене, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позовних вимог. За правилами ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial