Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку №214 по вул. Маяковського в м. Вінниці, а також земельної ділянки площею 0,0744 га, кадастровий номер 0510100000030490003, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою. В даному будинку проживають і відповідачі, які вселилися до будинку та були зареєстровані позивачем за даною адресою на прохання її сина [PERSON]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 травня 2014 року, шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу відповідачі продовжують проживати в її будинку без жодних на те підстав, так як будь-яких договорів про найм житла між ними не укладалось. На неодноразові прохання виселетись із будинку, відповідачі не реагують, постійно вчиняють сварки і бійки, надають житлові приміщення в будинку для проживання іншим особам без згоди позивача, заводять тварини без дозволу, не платять за спожиті комунальні послуги. Дані дії відповідачів створюють перешкоди [PERSON] у здійсненні її прав як власника житлового будинку, зокрема, немає можливості вільно користуватися та проживати в ньому. Враховуючи вищевказане, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселити їх із житлового будинку, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Маяковського, буд. 214. В судове засідання позивач не з'явилася, надіславши на адресу суду заяву з проханням провести розгляд даної справи без її присутності. Позов підтримує та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, надавши суду заяву з проханням провести розгляд даної справи без його участі та без участі позивача [PERSON] Рішення просить прийняти на підставі наявних у справі доказів. Позов підтримує та просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також не заперечує проти прийняття судом заочного рішення. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що відповідно до ордеру вона в квітні 1989 року отримала однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Згодом вона зареєструвала шлюб з сином позивача [PERSON]. В них народився син. Через деякий час дана квартира була приватизована і продана, через те, що чоловіку потрібні були кошти. З 1998 року її колишній чоловік, вона і їх син проживали в спірному будинку, за згодою позивача. Вона зареєструвалася в 1999 році, а син після досягнення 16-річного віку. Позивач зазначає, що весь цей час вони проживали однією сімєю. Однак, з 2010 року з [PERSON] вона не проживала, бо він створив іншу сімю. В 2014 році шлюб між ними було розірвано. Вона з сином продовжували проживати в спірному будинку та вели спільне господарство з [PERSON] Подача позову для неї виявилася несподіванкою, оскільки [PERSON] ніколи не пропонувала їм виселетися, жодних сварок і бійок між ними не було. Позивач додала, що 2/3 частину коштів вона надавала позивачу для сплати комунальних послуг. Іншого житла вона немає. Просила відмовити [PERSON] в задоволенні її позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав пояснення матері та додав, що з бабушкою в них стосунки добрі,вони проживали однією сім'єю. Також повідомив, що для нього був шок, коли їх викликали до суду. В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] позов не визнала, посилаючись на пояснення надані відповідачами. Додала, що жодних доказів та законних підстав для виселення відповідачів з спірного будинку немає. Просив відмовити в задоволені позову. Вислухавши пояснення відповідача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідачів [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або м. Вінниця, вул. Маяковського, 214 заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями під номером 214, що знаходиться на вул. Маяковського в м. Вінниці, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 22.09.1999 року (а.с. 13). Право власності на вищевказаний будинок було зареєстровано за позивачем у Вінницькому обласному об'єднаному бюро техінвентаризації і записано в реєстрову книгу №118 за реєстровим номером 19196 29 вересня 1999 року. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 197202, виданого 17 листопада 2003 року, на підставі рішення Вінницьької міської ради від 30.04.2003 року № 314, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0744 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 0510100000030490003, яка розташована в м. Вінниці по вул. Маяковського, 214 (а.с. 12). З відмітки, зробленої в паспорті громадянина України вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] з 26.10.1999 року (а.с. 5). Згідно пояснень наданих в судовому засіданні відповідачами, судом встановлено, що у позивача є син [PERSON], який в 1989 року зареєстрував шлюб з відповідачем [PERSON]. Під час шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Слід зазначити, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.05.2014 року справа № 127/8390/14-ц, позов [PERSON] задоволений та розірвано шлюб між [PERSON] (сином позивача) та [PERSON], зареєстрований 18.06.1989 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 1628 (а.с. 11). Дане рішення набрало законної сили 11.06.2014 року. Разом з тим, суд зверає увагу, що згідно ордеру на жиле приміщення № 119 від 27.04.1989 року відповідачу [PERSON] (шлюбне прізвище [PERSON]) було надано однокімнатну квартиру [ADDRESS], яку згодом було приватизовано. Отже, до реєстрації шлюбу з сином позивача, відповідач [PERSON] стала власником зазначеної квартири. З пояснень, наданих в судовому засіданні [PERSON], стало відомо, що дана квартира була нею продана, оскільки чоловіку потрібні були кошти. Після реалізації даної квартири вона разом з сином та чоловіком переїхали проживати до позивача, яка не заперечувала, а також погодилася зареєструвати їх за своєю адресою. Відповідно до довідки квартального комітету «Зоряний» № 789 від 23.08.2017 року, позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], разом з синами [PERSON] та [PERSON], невісткою [PERSON], онуком [PERSON] (а.с. 7). Слід зазначити, що в даній довідці вказана невістка [PERSON] замість [PERSON]. Матеріалами справи встановлено, що дійсно відповідачі зареєстровані за спірною адресою, зокрема [PERSON] з 26.10.1999 року, а [PERSON] з 09.11.2007 року, тобто після досягнення шістнадцятирічного віку (а.с. 8-10). Факт їх реєстрації за спірною адресою також було підтверджено довідками Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, наданими на запит суду (а.с. 20-23). Суд не приймає до уваги копії квитанцій про оплату електроенергії та газопостачання за адресою: м. Вінниця, вул. Маяковського, 214, з наступних підстав. Так, під час оплати комунальних послуг, в квитанції зазначається прізвище особи, на якого відкрито особовий рахунок, а не особи, яка безпосередньо сплачує послуги. Також, слід зазначити, що в судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснила те, що вона 2/3 частини коштів віддавала позивачу для оплати комунальних послуг. Отже, жодними належними доказами оплати комунальних послуг лише позивачем, не надано. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що вона неодноразово зверталася до відповідачів з проханням виселетись з належного їй будинку, однак жодного доказу на підтвердження даного факту не надає. Відповідачі ж заперечують проти даного факту та зазначають, що для них намір позивача звернутися до суду з даним позовом виявився несподіваним. Частиною першою ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Згідно\~ст. 55 Основного Закону,\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~ Згідно з ст. 391 ЦК України,\~ власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Жодних доказів здійснення відповідачами перешкод у праві користування та розпоряджання будинком, [PERSON] не надано. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідно до вимог зазначеної статті підставою втрати права на користування житловим приміщенням є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Однак, в суперечи вимогам даної статті позивач не надає доказів відсутності відповідачів більше одного року в спірному житлі, а навпаки підтверджує факт їх проживання. Щодо твердження позивача про те, що вона спільного господарства з відповідачами не вела, то суд критично ставиться до цього, з наступних підстав. Так, відповідачі стверджують, що вони проживають з позивачем однією сімєю, ведуть спільне господарство. Таким чином, позивачу необхідно було довести належними докази даний факт, проте цього зроблено не було. Відповідно до ч. 4 ст. 9 \~ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, за змістом вищевказаної статті,\~виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення є крайнім заходом і може застосовуватися судом лише за наявності одночасно кількох умов, зокрема, систематичного порушення правил співжиття, і як наслідок цього - неможливість для інших спільного проживання з таким громадянином; вживання до нього заходів запобігання і громадського впливу та їх безрезультатність. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). В позовній заяві вказано, що відповідачі постійно вчиняють сварки та бійки, надають житлові приміщення будинку для проживання іншим особам без згоди позивача, заводять тварини без дозволу. Суд не приймає до уваги дані твердження, оскільки вони не підтвердженні жодними належними доказами, зокрема відсутні звернення [PERSON] до правоохоронних органів, пояснення свідків тощо. Таким чином, позивачем не доведено належними доказами твердження про те, що відповідачі систематично влаштовують сварки та бійки в спірній квартирі. Разом з тим, пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року розяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Отже, вимоги позивача про виселення [PERSON] та [PERSON] із спірного будинку, як осіб, які систематично порушують правила співжиття, задоволенню не підлягають так, як не знайшов підтвердження факт застосування до них заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України, які виявилися безрезультатними. Систематичність застосування таких заходів та їх безрезультатність є обовязковою умовою виселення осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON], понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed