Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

\~Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001693 від 26.10.2015 року, укладений між ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" та [PERSON], застосувати реституцію і зобовязати ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" повернути їй грошові кошти 50000,00 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з серпня 2015 року перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON]. В листопаді 2015 року їй стало відомо про те, що 26.10.2015 року між ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" та її чоловіком [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу, метою якого було отримання її чоловіком трактору марки МТЗ. Загальна вартість предмету лізингу складала 20920,50 доларів США, що на момент підписання договору становило гривневий еквівалент вартості в сумі 500000 грн. На виконання вказаного договору [PERSON] вніс на рахунок товариства перший лізинговий платіж в сумі 50000 грн.. Фактично ці кошти є спільним майном подружжя, оскільки були подаровані їм родичами на весілля. Про намір придбати зазначений трактор чи укласти даний договір вона не знала, а дізналася від чоловіка, коли помітила зникнення грошей. Позивач вважає, що договір фінансового лізингу необхідно визнати недійсним, оскільки в момент вчинення цього правочину не були додержані вимоги, які встановлені ст. 203 ЦК України в частині невідповідності договору ст.ст. 533, 647 ЦК України, а також договір не був вчинений у формі, встановленій законом. Зокрема, вважає, що предмет лізингу є цінним майном, договір на таку значну суму не міг укладатися без її відома (письмового повідомлення про факт укладання договору із її чоловіком) та її письмової згоди у відповідності до ч.3 ст.65 СК України. Також вважає, що умови договору є несправедливими та непрозорими, внаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду її, як співвласника грошових коштів, витрачених на укладання даного договору, що свідчить про необхідність визнання цього договору недійсним у відповідності до ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши вищенаведеним, просили їх задовольнити. При цьому пояснили суду, що чоловіком позивача [PERSON], як стороною договору, в листопаді 2015 року направлена заява ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про розірвання договору з вимогою повернути сплачені кошти. На дану заяву відповідач повідомив, що договір лізингу №001693 від 26.10.2015 року вважається розірваним з 16.11.2015 року, адміністративний платіж в розмірі 50000 грн. поверненню не підлягає. На даний час предмет лізингу відповідач [PERSON] не отримав, акт приймання-передачі не складався. Відповідач [PERSON] до суду не з»явився, від нього надійшла письмова заява, в якій він заявлені позовні вимоги визнав в повному обсязі, підтвердив, що грошові кошти в сумі 50000 грн., які він використав при намаганні придбати трактор у іншого відповідача належать йому та позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідач просив\~\~справу слухати без його участі. Представник відповідача ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи подомлявся належним чином, про що свідчить підпис представника в рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши\~\~матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 08.09.2015 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим виконавчим комітетом Репужинецької сільської ради, актовий запис № 07 (а.с.8). 26 жовтня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" та [PERSON] уклали договір № 001693 фінансового лізингу. ( а.с. 10-16). Згідно з п. 1.3 укладеного Договору фінансового лізингу лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор марки МТЗ модель 82.1.26) зазначений у п. 1.1 договору у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору (п. 1.6 договору). Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору. 26.10.2015 року на виконання зазначеного договору [PERSON] сплатив ТОВ "Лізингова компанія\~\~"ВАШ АВТО" адміністративний платіж 50000,00 грн.( а.с.17) Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Також в судовому засіданні встановлено визнання відповідачем [PERSON], що гроші в сумі 50000 грн., сплачені як адміністративний платіж за договором фінансового лізингу є спільним майном подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу . Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до приписів ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначені правові висновки, які в силу ст. 360-7 ЦК України є обов'язковими для судів України, викладено у постанові ВСУ від 16.12.2015 у справі №6-2766цс15. Судом встановлено, що в даній справі спірний договір фінансового лізингу №001693 від 26.10.2015 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Зазначені обставини є беззаперечними підставами для констатації нікчемності даного спірного договору фінансового лізингу та відсутність необхідності визнання цього договору недійсним, як такого що обмежує права позивача, як співвласника грошових коштів, адже спірний договір є недійсним в силу закону (нікчемним). Відповідно до роз'яснень, що містяться п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 року, вбачається, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Стаття 65 СК України розповсюджується як на випадки відчуження, так і на випадки придбання майна одним з подружжя. \~\~ Такий висновок випливає з аналізу норм цивільного та сімейного законодавства України. Зокрема в ст. 177 ЦК України сказано, що обєктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Речі, а також сукупність речей складають поняття «майно», яке визначене в ст. ст. 190 ЦК України. Таким чином, згідно з цивільним законодавством, гроші це різновид майна. В ст. 65 СК України сказано про розпорядження майном подружжя. Це право подружжя дублюється статтею 369 ЦК України, згідно якої розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Якщо грошові кошти набуті подружжям за час шлюбу, то вони згідно із ст. 60 СК України належать подружжю на праві спільної сумісної власності, тому і розпоряджатися ними, відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, необхідно за взаємною згодою обох із подружжя. Визначення дрібного побутового правочину, який один з подружжя може вчиняти без згоди іншого встановлено ст. 31 ЦК України. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. В даному випадку, вартість правочину складала суму 20920,50 доларів США (500000 грн.) Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до закону дружина та чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним, якщо його було укладено без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (ч. 2 ст. 65 СК). З цього можна зробити висновок, що розпорядження майном подружжя означає і розпорядження спільними грошовими коштами подружжя. Придбання майна це зворотна сторона розпорядження грошовими коштами подружжя. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що подружжя за взаємною згодою мають вирішувати питання щодо розпорядження не лише речами, а й спільними грошовими коштами. Правочини щодо придбання майна, які потребують нотаріального засвідченя, один з подружжя може здійснювати лише з письмової та нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя. Судом встановлено, що позивач не знала, що її чоловік 26.10.2015 року уклав договір фінансового лізингу №001693 з ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО", а тому в момент підписання договору згоди на його укладення не надавала,\~ відповідно до вимог закону. Зважаючи на наведене, у позивача [PERSON] виникло право, передбачене ч. 2 ст. 65 СК України на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, оскільки такий укладений другим із подружжя без її згоди і не являється дрібним побутовим. При цьому, під час розгляду даного спору за позовною заявою [PERSON] - заінтересованої особи, яка не є стороною спірного правочину, про визнання його недійсним, як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності, судом встановлено наявність підстав вважати спірний правочин (договір фінансового лізингу №001693 від 26.10.2015 року) нікчемним. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що договір фінансового лізингу №001693, укладений 26 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON]\~є нікчемним. Посилання позивача на порушення вимог законодавства під час укладання спірного договору та несправедливість його умов згідно ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» суд не вважає підставами для визнання даного договору недійсним, оскільки позивач не є строною договору, а також споживачем, в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів». Отже зазначені в позовній заяві порушення не стосуються позивача і не можуть бути підставами для захисту його права. Як пояснив Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п.5 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 року, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Згідно ч.ч.1, 5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Разом з цим, вирішуючи даний спір суд не застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, оскільки приписами ст. 216 ЦК України передбачена двостороння реституція сторонами правочину. Отже, право на застосування таких наслідків має сторона договору, а позивач [PERSON] не є стороною спірного договору фінансового лізингу. За таких обставин, вимога про зобовязання ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО" повернути позивачу [PERSON] грошові кошти 50000,00 грн. не підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 60,61,63,65 СК України, ст.ст. 16,31,177,179,190,203,215,216,220,369,799,806 ЦК України,

Outcome: partial