Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 листопада 2002 року між сторонами було укладено шлюб у міському відділі реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 2713. Від спільного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.05.2015 року, справа № 127/8260/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Даним рішення суду визначено місце проживання дітей - місцем проживання (реєстрації) матері [PERSON]. Позивач зазначає, що з моменту розірвання шлюбу [PERSON] надавав добровільно допомогу на утримання двох дітей в сумі 2600 грн., проте в серпні, вересні 2017 року він припинив надавати кошти на утримання дітей. Відповідач працює у ГУ ДФС у Вінницькій області, його заробітня плата за 2016р. становила 70 391 грн., також він отримує проценти - 2500 грн., бонуси по картці ПАТ КБ «ПриватБанк» - 350 грн., пенсію - 4562 грн., має кошти, розміщені на банківських рахунках - 32000 грн. та грошові кошти в сумі 123 000 грн., а також у його власності знаходиться квартира, підвал, земельна ділянка та три автомобілі. Враховуючи, що [PERSON] не бере участі в утриманні дітей та приймаючи до уваги розмір його доходів, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, позивач вважає розумним та справедливим стягнення з відповідача по 3000 грн. на утримання кожної малолітньої дитини. З огляду на те, що відповідач припинив утримувати дітей, [PERSON] змушена була звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в сумі 3 000грн. щомісячно з дня пред'явлення позову до суду та до його повноліття, а також аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в сумі 3 000 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову до суду та до її повноліття. Ухвалою суду від 20 грудня 2017 року відкрито провадження в даній справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу визначений строк для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - 5 днів з дня вручення ухвали. Також [PERSON] роз'яснено, що якщо він не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. На виконання вимог даної ухвали суду [PERSON] було подано відзив на позовну заяву (а.с. 42-43). Зі змісту якого вбачається, що він не визнає позовні вимоги [PERSON] Обставини щодо перебування в шлюбі з позивачем в період з 2002 по 2015 роки та наявності спільних малолітніх дітей визнаються і не оспорюються. Разом з тим, він категорично не погоджується з твердженням позивача про ухилення від утримання власних дітей. В серпні 2017 року, у зв'язку з закінченням дії банківської картки, на яку ним перераховувались аліменти, він звернувся до позивача з проханням надати йому номер іншого карткового рахунку, на який він міг би перераховувати кошти. Проте [PERSON] повідомила, що не буде приймати від нього будь-які кошти, оскільки вона подала заяву в суд про стягнення аліментів. Крім того, [PERSON] повідомляє, що окрім грошових переказів, він надавав позивачу готівкові кошти на додаткові витрати на дітей, купляв велику кількість одягу, побутової техніки, іграшки, продукти харчування, оплачував витрати на зайняття іноземними мовами тощо. Після розлучення відповідач тричі відвозив своїх дітей на оздоровлення в Єгипет, Трускавець та Ілічівськ. [PERSON] повідомляє, що з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], в розмірі 25%, від першого шлюбу. Розмір його заробітної плати за 2017 рік після відрахувань податків та аліментів на першу дитину склав 80 156 грн. Таким чином, в разі задоволення позовних вимог [PERSON], відповідачу взагалі не залишиться коштів на прожиття. Щодо заявленого позивачем рухомого та нерухомого майна, то слід відзначити, що нею подано позов про поділ спільного майна, шляхом визнання за нею права власності на ? частку квартири, земельної ділянки, а також стягнення грошової компенсації за ? частку автомобіля TOYOTA RAV4 та грошових коштів. Щодо автомобіля Lancia, то він викрадений, а ВАЗ 2107 є купою металобрухту. Також відповідач зазначає, що він має інвалідність третьої групи, в результаті чого постійно витрачає кошти на своє лікування, а також двох непрацездатних батьків, яким фінансово допомагає. Враховуючи вищевказані обставини, на думку [PERSON], заявлений розмір аліментів є нереально завищеним та таким, що позбавить його будь-яких засобів до існування. Відповідач наголошує, що він не ухиляється від обов'язку по утриманню своїх дітей та готовий надалі сплачувати аліменти, якщо отримає інформацію про банківський рахунок позивача. В зв'язку з отриманням відзиву, [PERSON] було подано відповідь на відзив (а.с. 60-63). Відповідно до якого обґрунтовуючи розмір аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей, позивач виходила з розміру заробітної плати відповідача, наявності у його власності рухомого та нерухомого майна та грошових коштів на банківських рахунках. Щодо позову про поділ спільного майна, то майновий стан відповідача навіть при розподілі майна буде таким, який дозволить йому сплачувати значно більшу суму ніж заявлена позивачем сума 6 000 грн. на утримання двох неповнолітніх дітей. Відносно твердження відповідача про допомогу батькам, то жодного доказу на підтвердження даного факту, ним надано не було. З приводу інвалідності відповідача, то даний факт лише підтверджує його платоспроможність, оскільки він отримує, крім заробітної плати, ще й пенсію. Наведені обставини підтверджують законність та обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог. Ухвалою суду від 27 лютого 2018 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON]. Також доручено Посольству України в Державі Ізраїль виконання судового доручення про вручення копії позову з додатками, копії даної ухвали суду та повістки про виклик до суду, третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] (а.с. 55-56). Слід відзначити, що дана ухвала суду була повернута без виконання, оскільки третя особа [PERSON] переїхала проживати до іншого місця. Адресу нового проживання невідома. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив. Просила позов задовольнити. Відповідач позов визнав частково, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Матеріалами справи встановлено, що 23 листопада 2002 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб у міському відділі реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 2713. Також судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 5, 6). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 травня 2015 року, справа № 127/8260/15-ц шлюб, зареєстрований 23 листопада 2002 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану управління юстиції Вінницької області за актовим записом № 2713 між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], був розірваний. Також визначено місце проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом із матір'ю - [PERSON], [INFO], за місцем її проживання (реєстрації). Дане рішення суду набрало законної сили 29.05.2015 року (а.с. 4). Як вбачається з довідки №23/10-28-02/05 від 14.02.2018 року, відповідач [PERSON] працює з 28 січня 2015 року у Вінницькій ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області на посаді начальника відділу і його нарахована заробітна плата з січня по травень 2017 року в розмірі 20 843,55 грн. Слід відзначити, що з даної суми здійснювалося відрахування податків та утримання згідно виконавчого листа (а.с. 44). Згідно довідки № 45/05-00-27 від 14.02.2017р. з квітня 2017 року по січень 2018 року включно відповідачу було нараховано заробітну плату в розмірі 124 016,24 грн. (а.с. 45). Суд звертає увагу, що відповідно до виконавчого листа № 2а-253-2003 року, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 26.11.2003 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON], [INFO], в розмірі 1\\4 частини всіх видів заробітку, щомісячно з 11.11.2003 року і до його повноліття (а.с. 46). З пояснень, наданих в судовому засіданні відповідачем, вбачається, що [PERSON] є його сином від першого шлюбу на утримання якого він досі сплачує аліменти. Щодо твердження позивача про те, що наразі дана дитина усиновлена іншою особою, то на підтвердження даного факту [PERSON] суду не надано жодного належного письмово доказу. Разом з тим, згідно положення ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Також позивач посилається на те, що в неї є сумніви щодо сплати даних аліментів, оскільки дитина усиновлена іншою особою. Суд не приймає до уваги дані сумніви, так як з довідок Вінницької ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області (а.с. 44, 45) вбачається, що з заробітної плати відповідача щомісячно здійснюється утримання згідно виконавчого листа. З огляду на це, суд приходить до переконання, що [PERSON] дійсно утримує свого сина від першого шлюбу, тобто на його утриманні перебуває ще одна дитина. Згідно пенсійного посвідчення серії [NUMBER], відповідач [PERSON] є інвалідом третьої групи загального захворювання (а.с. 48). Матеріалами справи встановлено, що наразі між сторонами існує спір з приводу поділу спільного майна подружжя (а.с. 64-65). Предметом поділу є автомобіль TOYOTA RAV4, земельна ділянка в с. Тютьки Вінницького району Вінницької області, квартира [ADDRESS], грошові кошти в сумі 24000, 1353 грн., 106 грн., що знаходяться на банківських рахунках та грошові кошти в сумі 98 000 грн. Як доказ майнового стану [PERSON], позивачем надано його декларацію за 2016 рік (а.с. 9-19). Відповідно до відомостей, які містяться в ній, вбачається, що [PERSON] є власником квартири, підвалу, земельної ділянки, автомобіля Lancia, 1989 року випуску, автомобіля ВАЗ 2107, 1984 року випуску, автомобіля TOYOTA RAV4, 2002 року випуску. Джерела доходу відповідача становлять заробітна плата - 70391 грн., проценти 2500 грн., бонуси по картці ПАТ КБ «ПриватБанк» - 350 грн., пенсія -4562 грн., кошти, розміщені на банківських рахунках - 32000 грн., грошові кошти - 123 000 грн. Щодо договорів позички нежитлового приміщення, то суд звертає увагу, що в даних договорах вказано, що позикодавець ([PERSON].) передає користувачеві ([PERSON]) приміщення безоплатно за умови сплати всіх комунальних платежів, а також всіх витрат пов'язаних з експлуатацією об'єкта - нежитлового приміщення [ADDRESS] (а.с. 115, 116, 117). Таким чином, зі змісту даних договорів не вбачається отримання відповідачем доходу, в результаті надання свого приміщення в позику. Звертаю увагу, що власник має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. В той же час, жодних інших письмових доказів про отримання доходу [PERSON] за вищевказаним приміщенням, відповідачем не надано. Крім того, суд звертає увагу, що вказане нежитлове приміщення надане в позику, а не знаходиться в оренді, про що вказує позивач. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 27 вищевказаної Конвенції визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дітей є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання доньки та сина. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дітей, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. При цьому за змістом ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Отже, прожитковим мінімумом визначається мінімальний розмір матеріального забезпечення дитини. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров'я, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дітей, стан здоров`я та матеріальне становище позивача та платника аліментів, також суд приймає до уваги реальні можливості відповідача і потреби його неповнолітніх дітей, і те, що обов'язок утримувати неповнолітніх дітей є обов'язком обох їхніх батьків, тому приходить до висновку, що сума в розмірі 1 300 грн. 00 коп. на кожну дитину буде обґрунтованою та законною. Частиною 1 ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У відповідності до ст. 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Також, суд вважає за необхідне згідно ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., оскільки позивач була звільнена від його сплати при зверненні до суду з даною позовною заявою. На підставі викладеного та

Outcome: partial