Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

У листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року підсудність справи за позовом [PERSON] була визначена Печерському районному суду м. Києва. 19 червня 2017 року Печерський районний суд м. Києва передав цивільну справу за позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору на розгляд Оболонському районному суду м. Києва. 30 січня 2018 року указана справа надійшла до Оболонського районного суду м. Києва та цього ж дня ухвалою судді Андрейчука Т.В. була прийнята до провадження та призначено підготовче судове засідання. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що з 30 червня 2007 року до 25 грудня 2015 року він перебував у шлюбі з [PERSON] 06 липня 2015 року подружжя уклало шлюбний договір, за умовами якого сторони погодили, що все майно (рухоме та нерухоме), яке підлягає обов'язковій державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, за ким воно зареєстроване. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришко Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2085. [PERSON] зазначив, що усупереч положенням ст. 93 СК України за шлюбним договором від 06 липня 2015 року передано у власність [PERSON] нерухоме майно: земельну ділянку [ADDRESS]. Крім цього, позивач стверджував, що указаний правочин вчинений на вкрай невигідних для нього умовах. [INFO] року [PERSON] померла. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є її сестра [PERSON] З цих підстав [PERSON] просив суд визнати недійсним шлюбний договір від 06 липня 2015 року, укладений між ним та [PERSON] У ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив суд також визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки 8, площею 0,1495 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]; скасувати свідоцтва про право на спадщину на указане майно, видані на ім'я [PERSON] Також позивач та її представник просили суд присудити судові витрати з відповідача та стверджували, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлені до стягнення [PERSON], є неспівмірними за складністю з часом, витраченим адвокатом [PERSON] на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з урахуванням поданої заяви про збільшення позовних вимог, просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник проти позову заперечували з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву, пояснили, що оспорюваний договір за своїм змістом не є договором про передачу у власність одному з подружжя нерухомого майна, право на яке підлягає державній реєстрації. Також [PERSON] та її представник зазначили, що шлюбний договір від 06 липня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] не ставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище. [PERSON] та її представник просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 13000,00 грн. Залучений судом до участі у розгляді справи в якості третьої особи приватний нотаріус Баришівського районного нотаріального округу Бердес М.О. у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гришко Н.В., яка була залучена до участі у справі в якості третьої особи, у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду пояснення, в яких просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], який був допитаний за його згодою в якості свідка, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 30 червня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис №441 (т. 2, а. с. 107). 25 грудня 2015 року шлюб між сторонами справи було розірвано (т. 2, а. с. 108). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 червня 2016 року (т. 2, а. с. 104). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, що за життя належало на праві власності спадкодавцеві, зокрема на земельну [NUMBER], площею 0,1495 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а. с. 207-208, 244-246, т. 3, а. с. 30-32). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склала, а тому спадкування після її смерті здійснювалось за законом. За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. [PERSON], сестра [PERSON], є спадкоємцем другої черги за законом. Інших спадкоємців першої або другої черг за законом після смерті [PERSON] виявлено не було. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину після смерті сестри у строк, визначений ч. 1 ст. 1269 ЦК України, подавши заяву про прийняття спадщини приватному нотаріусу Баришівського районного нотаріального округу Бердесу М.О. (т. 2, а. с. 102). 02 лютого 2017 року відповідач [PERSON] отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну [NUMBER], площею 0,1495 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а. с. 240, т. 3, а. с. 25, 80). Указане майно було набуте у власність спадкодкодавцем за час шлюбу з [PERSON], проте відповідно до положень шлюбного договору від 06 липня 2015 року, укладеного між відповідачем у справі та [PERSON] право власності на земельну [NUMBER], площею 0,1495 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] було зареєстроване за [PERSON] [PERSON] вказував, що цей шлюбний договір укладений з порушенням норм ч. 4, ч. 5 ст. 93 СК України, а тому його слід визнати недійсним. Оцінюючи доводи позивача щодо правомірності укладення згаданого правочину суд виходить з такого. Згідно з ч. 1, ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Ст. 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже, принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ст. 103 СК України. Виходячи зі змісту ст. ст. 9, 103 СК України, ст. ст. 203, 215ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норми ст. ст. 57, 60, 61 СК України встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них. Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у ст. 62 цього Кодексу. Таким чином, поряд із нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу, закон передбачає договірне рулювання цих правовідносин. Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у ст. 64 СК України. У ч. 1 цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у ч. 2 ст. 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності. Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (ст. ст. 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним. Так, відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки. 06 липня 2015 року подружжя [PERSON] уклало шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гришко Н.В., зареєстрований в реєстрі за №2085 (т. 2, а. с. 114). Сторони договору засвідчили, що їм роз'яснено нотаріусом правові наслідки обраного ними правового режиму майна та зміст ст. ст. 92-103 СК України (п. п. 20, 21 договору). Ч. 5 ст. 93 СК України містить обмеження щодо змісту шлюбного договору: за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 97 СК України сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст. 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Аналізуючи вказану законодавчу норму, Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року у справі №6-230цс14 зазначив, що вона надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. За умовами оспорюваного шлюбного договору від 06 липня 2015 року його сторони погодили, що все майно (рухоме та нерухоме), яке підлягає обов'язковій державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, за ким воно зареєстроване (п. 3 договору). Таким чином, сторони указаного договору погодили встановити для майна, яке буде придбане ними у майбутньому, інший правовий режим, ніж той, що встановлений ст. 60 СК України. Укладення шлюбного договору на таких умовах не суперечить положенням ст. 97 СК України. За приписами ч. 4 ст. 93 СК України шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством. Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у згаданій нормі, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України. Зокрема, шлюбний договір не може містити умов про відмову подружжя від майна, від права на одержання аліментів тощо. Адже у такий спосіб один з подружжя може опинитися у надзвичайно невигідному матеріальному становищі. Оспорюваний шлюбний договір не містить умов про відмову подружжя від майна. Положення договору щодо того, що все майно (рухоме та нерухоме), яке підлягає обов'язковій державній реєстрації, є особистою приватною власністю того з подружжя, за ким воно зареєстроване, не ставить [PERSON] у надзвичайно невигідне матеріальне становище, оскільки надало кожному з подружжя [PERSON] після укладення шлюбного договору рівні можливості для набуття в особисту приватну власність майна, яке підлягає обов'язковій державній реєстрації. За приписами ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач та його представник не довели з посиланням на належні, допустимі, достатні та достовірні докази те, що шлюбний договір від 06 липня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] поставив позивача у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством. З огляду на викладене, підстави для визнання недійсним шлюбного договору від 06 липня 2015 року відсутні. Оскільки майно, на яке [PERSON] просить визнати право власності, - земельна [NUMBER], площею 0,1495 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] придбані [PERSON] після укладення шлюбного договору від 06 липня 2015 року, указане нерухоме майно є її особистою приватною власністю та не може бути спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позвоних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (п. п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України"(п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Проаналізувавши акт про надання правової допомоги від 03 жовтня 2018 року за договором про надання правової допомоги від 07 червня 2017 року №1 та розрахунок суми судових витрат, суд вважає, що витрати відповідача на послуги адвоката з усунення недоліків апеляційної скарги, поданої нею в інтересах [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року про забезпечення позову, не були неминучими, а зазначені послуги є складовою послуги з підготовки адвокатом апеляційної скарги. Крім того, ураховуючи зміст та обсяг складених адвокатом [PERSON] клопотань, час, необхідний для їх підготовки, суд не вважає, що витрати відповідача, пов'язані з їх оплатою, були фактичними і неминучими. Таким чином, розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], становлять 10500,00 грн (13000,00 грн - 500 грн х 2 - 500 грн х 3 = 10500,00 грн). Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року задоволено заяву позивача [PERSON] та вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну [NUMBER], площею 0,1495 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], які належать на праві власності відповідачеві [PERSON] Ч. 1 ст. 158 ЦПК України визначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи У випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову (ч. 9 ст. 158 ЦПК України). Позаяк, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 квітня 2018 року, слід скасувати.

Outcome: approved