Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

30 липня 2013 року до суду звернувся позивач з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Сервісний центр «Теплотехніка», Дочірне підприємство «Вайллант Група Україна» про захист прав споживачів мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником будинку [ADDRESS]. 18 жовтня 2012 року ним у ПП «[PERSON]» було придбано котел «Рись», 24 КВт, вартістю 5384 гривень, серійний номер 21123000100108332010006699 №4. 22 грудня 2012 року представником сервісного центру «Теплосфера» вищевказаний котел введено в експлуатацію у зимовий період роботи , про що свідчить гарантійний талон. Після закінчення опалювального періоду, режим роботи котла було змінено на літній, яких - не будь нарікань на якість роботи не було. 25 травня 2013 року робота вищевказаного котла була припинена, внаслідок його несправності, про що він в цей же день повідомив Сервісний центр «Теплосфера» та ним було викликано представника сервісного центру. 28 травня 2013 року представником сервісного центру було виявлено несправність котла, та вказано причину «немає розпалу», проведено ремонтну роботу - заміну плати, зокрема було складено акт про прийняття вузлів та деталей прибору на експертизу в період основного та гарантійного ремонту, строк експертизи визначено до 30 днів. Але, на неодноразови звернення до сервісного центру з приводу встановлення справної плати у котел на час проведення експертизи несправної плати, однак позитивної відповіді так і не отримав. Згідно акту обстеження №477 від 05 червня 2013 року вбачається, що на платі управління виник перегрів транзистора Q11, що призвело до його термічної деформації. Можлива причина перегріву - тривала робота котла при підвищеній напрузі (високій чи низькій напрузі), що призвело до перегріву та пошкодженню транзистора, що не може бути визнано як гарантійний випадок. Не погодившись із даним актом обстеження, позивач надіслав претензію із вимогою щодо заміни несправної плати, як такої що прийшла в негідність під час гарантійного строку. Однак, ДП «Вайллант Група України» тепло сфера своїм листом №42 від 11 липня 2013 року відмовила йому у задоволені вимог щодо заміни плати, обґрунтовуючи це тим, що це не є гарантійним випадком. Позивач вважає, що байдуже ставлення відповідачів до нього, а саме що його усні, телефонні та письмові вимоги щодо заміни несправної плати залишені поза увагою, відповідачами було завдано йому та членам його сім'ї моральну шкоду. Крім цього, понесені транспортні витрати, почтові витрати та витрати на юридичні послуги. Тому звернувшись до суду позивач просив зобов'язати відповідачів провести заміну несправної основної плати котла на гарантійній підставі та стягнути моральну шкоду у розмірі 2 000 гривень, витрати по оплаті юридичних послуг у сумі 1200 гривень транспортні витрати у сумі 36 гривень, поштові витрати у сумі 7,60 гривень, а всього стягнути 3243,60 гривень. У подальшому уточнивши позовні вимоги 29 листопада 2013 року позивач просив визнати технічно несправним стан основної плати, як виникле у період основного гарантійного ремонту та стягнути на його користь з ДП «Вайллант Група Україна» вартість основної плати у сумі 1 444 гривень, витрати на банківські послуги у сумі 17,33 гривень, витрати по сплаті юридичних послуг у сумі 1200 гривень, моральну шкоду у сумі 3000 гривень, транспортні витрати у сумі 36 гривень, поштові витрати у сумі 23,82 гривень, а всього 5721,15 гривень. 01 квітня 2014 року рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька позов позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю Сервісний центр «Теплотехніка», Дочірне підприємство «Вайллант Група Україна» про захист прав споживачів задоволений частково. Стягнуто з Дочірне підприємство «Вайллант Група Україна» на користь [PERSON] вартість основної плати у сумі 1 444 гривень, банківськи послуги у сумі 17,33 гривень та поштові витрати у сумі 23,82 копійки. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Сервісний центр «Теплотехніка», Дочірне підприємство «Вайллант Група Україна» на користь держави судовий збір у сумі 229,40 гривень. Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове в цій частині задовольнивши їх у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині стягнення на його користь з відповідача вартості основної плати у сумі 1 444 гривень, витрат на банківські послуги у сумі 17,33 гривень, на поштові витрати у сумі 23,82 гривень, а всього на суму 1485,15 гривень. Проте, він не згодний з рішенням суду в частині відмови йому в інших позовних вимогах щодо стягнення: транспортних витрат у сумі 36 гривень, витрат на оплату юридичних послуг у сумі 1 200 гривень, моральної шкоди у розмірі 3000 гривень, оскільки вважає що суд помилково дійшов до таких висновків. В період розгляду справи відповідач безпідставно не визнавав позовних вимог, які виникли у період гарантійного строку та затягував розгляд справи. У зв'язку з настанням опалювального періоду 29 вересня 2013 року позивач сплатив вартість плати котлу. 29 вересня 2013 при встановленні справної плати була виявлена інша несправність котлу- блоку розжигу. Позивач знов вимушений був зробити витрати для придбання справної деталі. 04 жовтня 2013 року була зроблена установка справної плати та трансформатора. Лише 25 березня 2014 року відповідач визнав позовні вимоги в частині вартості основної плати та банківських послуг. Отже, у зв'язку з вищенаведеним позивач поніс матеріальні витрати пов'язані з частими поїздками до сервісного центру, для захисту своїх прав він вимушений був звернутися для надання правової допомоги. Виходячи з даних обставин позивачу було заподіяна також моральна шкода. У судовому засіданні апеляційної інстанції позивач потримав доводи апеляційної скарги та просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині. В судове засідання не з'явилась відповідачі, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчать телефонограми у матеріалах справи, які зареєстровані у журналі телефонограм №2 за №6203,62041695 (а.с.150,151). Крім цього, до суду надійшло клопотання від ДП «Вайллант Група Україна» про те, що їм відоме про день та час слухання справи, але просять розгляд справи відкласти, у зв'язку з нестабільною ситуацією в регіоні. Проте, слухання справи неодноразово відкладалось, тому відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення вартості основної плати, витрат на банківські послуги та поштові сторонами не оскаржується. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України). Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, обґрунтовано виходив з вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23, 1167 ЦК України. Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із наступними змінами) надав роз'яснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно з чинною редакцією п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 1023-XII "Про захист прав споживачів" споживачі мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків робіт і послуг, регулюється нормами ЦК (статті 1209 - 1211). У ст. 1 Закону від 19 травня 2011 р. № 3390-VI "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції" поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Відповідно до ст. 711 ЦК (в редакції Закону № 3390-VI) шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу. Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82ЦК. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до положень частини третьої ст. 1209 ЦК, згідно з якими підстави для відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі такого, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, встановлюються законом. Так, згідно зі статтею 6 Закону від 19 травня 2011 р. № 3390-VI "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції", потерпілий повинен довести: 1) наявність шкоди; 2) наявність дефекту в продукції; 3) наявність причинно-наслідкового зв'язку між дефектом в продукції та шкодою. Згідно з частиною четвертою ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв'язку між дефектом в продукції та шкодою. Крім цього, суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення транспортних витрат, обґрунтовано дійшов до висновку про те, що надані квитки про проїзд у міському трамваї, не містять інформацію коли саме їх було використано, кому вони належать та не підтверджують що сам позивач користувався ними при поїздки до відповідачів. Відповідно до ст..79 ЦПК Українисудовівитратискладаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядомсправи.Розмір судового збору, порядок йогосплати, повернення і звільненнявідсплативстановлюються законом.До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Перелік цих витрат є виключним. Інші фактичні витрати учасників процесу, не передбачені у статті, до складу витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, не належать. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрати на правову допомогу виходив з того, що у довідці від 23 липня 2012 року як доказ про сплату гонорару відсутні реєстровий номер, за яким видано таку довідку, відсутній печатка (штамп) адвоката [PERSON] та інші документи , що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги. Але, з таким висновком суду погодитися не можливо з наступних підстав. Законом України «Про адвокатуру» і Правилами адвокатськоїетики, затверджених Установчим з*їздом адвокатів України 17 листопада 2012 року, не визначеноконкретну форму фінансового документу на підтверження оплати послуг адвоката. Відповідно до частини1 статті88 ЦПК стороні, на користьякоїухваленорішення, суд присуджує з другоїсторонипонесені нею і документально підтвердженісудовівитрати. Згідно з пунктом2 частини 3 статті 79 ЦПК до судовихвитратсередіншого належать і витрати на правовудопомогу. Відповідно до частини1 статті 56 ЦПК правовудопомогуможенадавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на наданняправовоїдопомоги. При цьому, відповідно до частини2 статті 84 ЦПК України, граничнийрозміркомпенсаціївитрат на правовудопомогувстановлюється законом. Правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою. Права та обов'язки адвоката визначені Законом України "Про адвокатуру", Правилами адвокатськоїетики,тощо. Законом України від 20 грудня 2011 р. N4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", який набрав чинності на час винесення рішення судом першої інстанції, затверджено граничні розміри компенсації витрат, на правову допомогу, пов'язаних з розглядом цивільних справ. Так, граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення у цивільній справі у випадку, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не повинен перевищувати суму, що обчислюється з огляду на те, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Згідно із довідкою від 23 липня 2013 кошти за наданудопомогуу розмірі 1 200 гривень [PERSON] отримав (а.с.26). При цьому, у довідці не вказано кількість годин, витрачених адвокатом по підготовці позову до суду, що позбавляє суд можливості перевірити правильність визначення розміру правової допомоги. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону вбачається, рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу необхідно скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю Сервісний центр «Теплотехніка», Дочірне підприємство «Вайллант Група Україна» в частині витрат за правову допомогу відмовити з вищенаведених підстав. Крім цього, рішення суду в частині солідарного стягнення судових витрат підлягає скасуванню, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст..88 ЦПК України, передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, позивач звернувся до суду з позовом до відповідачем виходячи з вимог Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого позивачі звільняються від сплати судового збору. А тому, відповідно до вимог ст..88 ЦПК України підлягає стягненню з Дочірнього підприємства «Вайллант Група Україна» в дохід держави 229,40 гривен. Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону, вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у відшкодуванні витрат за правову допомогу та в частині солідарного стягнення судового збору підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення. Відповідно до вимог ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Outcome: partial