Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту ПАТ КБ "ПриватБанк") про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2005 року за нею було визнано право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її чоловіка - [PERSON], в тому числі й на грошові кошти в сумі 1550 доларів США, які знаходяться в Ковельському відділенні філії ПриватБанку згідно договору про депозитний вклад від 25.05.2004 року, укладеного з [PERSON] Протягом 2015 2016 років позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням повернути їй, як спадкоємцю, зазначений вклад з нарахованими процентами відповідно до умов цього договору та рішення суду, однак щоразу відповідач відмовляє в задоволенні її прохання з покликанням на різні обставини. Покликаючись на норми цивільного законодавства, позивач вважає, що дії відповідача щодо відмови у поверненні депозитного вкладу є такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та порушують її законні права та інтереси, як спадкоємця вкладу, оскільки вона, як спадкоємець майна померлого [PERSON] має право на обов'язкове виконання відповідачем договору банківського вкладу та, як наслідок, на отримання вкладу [PERSON] з нарахованими на вклад процентами. При цьому позивач звертає увагу на те, що на даний час рішення Ковельського міськрайонного суду від 03.06.2005 року є чинним, містить всі необхідні реквізити для виплати спадкоємцю грошових коштів з депозитного рахунку, а тому, на думку позивача, є правовстановлюючим документом. Крім цього, нормами чинного законодавства, як і умовами укладеного між померлим [PERSON] та відповідачем договору банківського вкладу, не передбачена можливість припинення нарахування процентів у зв'язку із смертю вкладника. Кошти, внесені [PERSON] як депозитний вклад, продовжували використовуватись банком і після його смерті. Таким чином позивач вважає, що має право на отримання від відповідача як основного вкладу, так і всіх процентів, нарахованих на розмір цього вкладу. Враховуючи наведене, позивач просила суд стягнути з відповідача в її користь грошові кошти в сумі 1550 доларів США, що за курсом НБУ на день звернення до суду становить 41102,02 грн., та всі проценти за користування депозитним коштами, нараховані відповідно до договору про депозитний вклад № [NUMBER] НБ від 25.05.2004 року, укладеного між відповідачем та [PERSON] за період з 25.05.2004 року по день фактичного повернення вкладу /а.с. 2-4/. В ході судового розгляду справи позивач збільшила свої позовні вимоги. Зокрема, покликаючись на правову позицію, яку висловив Верховний Суд України в своїй постанові від 11 травня 2016 року щодо стягнення пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов'язання, та на норми Закону України "Про захист прав споживачів", позивач вважає, що вона успадкувала права вкладника та має право на відшкодування відповідачем пені у розмірі 3% за кожен день прострочення виконання зобов'язання. Оскільки відповідач вперше відмовив їй в поверненні депозитного вкладу 21.02.2015 року, тому вважає, що зазначену пеню слід рахувати з цієї дати по день постановлення рішення суду в даній справі. Просила суд стягнути з ПАТ КБ "ПриватБанк" в її користь пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов'язання по Договору про депозитний вклад № [NUMBER] НБ від 25.05.2004 року, укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], за період з 21.02.2015 року по день постановлення рішення в даній справі /а.с. 94/. В судове засідання по розгляду даної справи позивач не з'явилась, однак подала суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Первинні та збільшені позовні вимоги підтримує повністю з підстав, викладених в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Просить позов задовольнити повністю /а.с. 95/. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи /а.с. 99, 100/. Причин неявки суду не повідомив. Однак, скориставшись своїм правом на подачу письмового заперечення, представник відповідача [PERSON] подала таке заперечення, згідно якого ПАТ КБ "ПриватБанк" не погоджується з твердженнями позивача, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема представник відповідача зазначає, що оскільки право на грошовий вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (заповіт, заповідальне розпорядження), тому для оформлення своїх спадкових прав спадкоємцям вкладника необхідно звернутися протягом шести місяців з дня смерті вкладника до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини для отримання свідоцтва про право на спадщину. При цьому при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Проте, в порушення вказаних норм, позивач до нотаріальної контори не звернулась, а звернувшись з позовом до суду про визнання права власності на майно в порядку спадкування, [PERSON] навмисно не залучила до участі у справі банківські установи. Фактично під час розгляду справи про визнання права власності на майно в порядку спадкування, судом не встановлено обсяг спадкового майна та не визначено коло спадкоємців. Зокрема в рішенні суду про визнання права власності на грошові кошти, навіть не було зазначено номер договору. Докази знаходження коштів на рахунку від ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК") судом не витребовувались. Таким чином, під час ухвалення судового рішення про визнання права власності на грошові кошти, які знаходяться в Ковельському відділенні філії ПриватБанку, суд не з'ясував чи дійсно було укладено вказаний договір та чи існували правовідносини за договором на час смерті спадкоємця. Неповне з'ясування обставин призвело до ухвалення судового рішення, яким визнано право власності на майно, яке на час відкриття спадщини не існувало. Згідно інформації, що міститься у програмних комплексах ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", вказаний позивачем у позові договір відсутній. За індивідуальним номером платника податків [PERSON] не ідентифікується, що свідчить про недоведеність правовідносин. Крім цього, покликаючись на норми чинного законодавства та на правові позиції Верховного суду України, які викладені у Постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-96цс14, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 26 березня 2014 року у справі № 6-4813св14, від 26 березня 2014року у справі № 6-7667св14, представник відповідача вказує на те, що на підтвердження вимог, з урахуванням вимог ст. 1059 ЦК України, позивач повинен надати оригінали договору банківського вкладу та платіжний документ, що відповідає вимогам НБУ, про внесення за цим договором коштів. Будь-які інші докази не є допустимими. Таким чином представник відповідача вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які посилається у позові, а тому просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі /а.с. 84-88/. Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку про те, що позов підставний та підлягає до повного задоволення. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії договору про депозитний вклад від 25.05.2004 року № [NUMBER] НБ, укладеного між Ковельською філією ПриватБанку та [PERSON], останній, як Вкладник, передав, а Банк прийняв грошові кошти в сумі 1550 доларів США на термін 6 місяців по 25.11.2004 року /а.с. 14/. 05.11.2004 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно 14.01.2015 року відділом ДРАЦС по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції /а.с. 8/. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.06.2005 року, яке набрало законної сили, за позивачем визнано право власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті її чоловіка [PERSON], в тому числі й на грошові кошти, які знаходяться в Ковельському відділенні філії ПриватБанку згідно договору про депозитний вклад від 25.05.2004 року, укладеного з [PERSON] /а.с. 9/. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.08.2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24.12.2015 року, роз'яснено, що в рішенні Ковельського міськрайонного суду від 03.06.2005 року було визнано право власності, у тому числі на грошові кошти, які знаходяться в Ковельському відділенні філії ПриватБанку згідно договору № [NUMBER] НБ про депозитний вклад від 25.05.2004 року /а.с. 10-11, 12-13/. Позивач, як спадкоємець, неодноразово зверталась до відповідача про виплату вкладу та нарахованих процентів на підставі вказаного договору та рішення суду, однак в задоволенні цієї вимоги їй було відмовлено, про що свідчать письмові повідомлення відповідача /а.с. 15-18/. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦК України). Представником відповідача категорично заперечується існування зазначеного вище договору про депозитний вклад, внесення на рахунок банку грошових коштів померлим [PERSON], а відтак існування правовідносин між сторонами. Письмове заперечення представника відповідача фактично зводиться до апеляційного оскарження зазначеного вище судового рішення. Однак суд першої інстанції не наділений повноваженнями апеляційного перегляду судового рішення, що набрало законної сили, а тому такі заперечення є безпідставними. Таким чином, зважаючи на вказані норми ЦПК України, суд визнає, що між відповідачем та [PERSON] був укладений згаданий вище договір про депозитний вклад і сторони цього договору почали виконувати його умови з настанням відповідних юридичних наслідків. Відповідно до п. 14 цього договору, дія договору припиняється після сплати Вкладнику суми вкладу разом із процентами, що належать до сплати згідно з умовами цього договору. Відповідач не подав суду доказів того, що сума вкладу з нарахованими процентами була сплачена Вкладнику, а тому даний договір діє й на даний час. Та обставина, що позивач не оформила свої спадкові права на вклад у встановленому законом порядку через органи нотаріату, на що покликається представник відповідача, не може свідчити про відсутність в неї права на цей вклад на підставі судового рішення, яке на даний час є чинним. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк в шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України), а свідоцтво про право на спадщину згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України видається після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу, незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. За правилами ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу, вони нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списання з рахунку вкладника з інших підстав. Постановою № 492 від 12.11.2003 року Правління Національного Банку України, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 року за № 1172/8493, затверджено Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах. Згідно п. 10.15 зазначеної Інструкції, незалежно від того, чи здійснюється успадкування вкладу згідно із законом, заповітом або розпорядженням, банк здійснює виплату вкладу (частини вкладу) спадкоємцю власника рахунку на підставі документів, визначених законодавством України. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. На даний час рішення Ковельського міськрайонного суду від 03.06.2005 року є чинним, не скасованим та не зміненим, а тому є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян та підлягає до виконання. Зазначеними вище нормами, як і умовами укладеного між померлим [PERSON] та відповідачем договору банківського вкладу, не передбачена можливість припинення нарахування процентів у зв'язку із смертю вкладника. Суд вважає підставним твердження позивача про те, що кошти, внесені [PERSON] як депозитний вклад, продовжували використовуватись банком і після його смерті. В постанові Верховного Суду України від 04.09.2013 року (справа № 6-67цс 13) викладена правова позиція, згідно якої сторонами правовідносин за договором банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник (кредитор). Оскільки зобов'язання банку виплачувати проценти на суму вкладу не пов'язане з особою вкладника, то у зв'язку зі смертю вкладника (кредитора) таке зобов'язання не припиняється. До спадкоємців вкладника переходить право на вклад у банку та проценти, нараховані на суму вкладу до дня фактичного повернення коштів. Аналогічні правові висновки містяться й в інших постановах Верховного Суду України, винесених за результатами розгляду справ даної категорії. Зважаючи на викладені обставини та вказані норми ЦК України, суд констатує, що позивач, як спадкоємець майна померлого [PERSON], має право на обов'язкове виконання відповідачем договору банківського вкладу та на отримання вкладу [PERSON] з нарахованими на вклад процентами за весь період користування цими коштами по день постановлення даного рішення. При цьому правові позиції Верховного Суду України, про які зазначається представником відповідача, не можуть бути застосовані, оскільки в даному випадку право позивача на депозитний вклад визначено рішенням суду, а не лише договором. Таким чином ці правові позиції прийняті в інших категоріях спорів та не стосуються конкретних обставин даної справи. Решта доводів та заперечень представника відповідача не спростовують викладених висновків суду, а тому суд визнає ці доводи і заперечення безпідставними та відхиляє їх. Таким чином позовна вимога позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 1550 доларів США, що, згідно офіційного курсу НБУ на день постановлення рішення, складає 38579,50 грн., та нарахованих процентів на вклад підлягає до задоволення. Визначаючи розмір нарахованих процентів шляхом математичних підрахунків, суд виходить з умов договору про депозитний вклад від 25.05.2004 року (п. 1 та п. 9 договору) та констатує, що розмір цих процентів становить 837,94 доларів США, що, згідно офіційного курсу НБУ на день постановлення рішення, складає 20856,32 грн. Підставною є й вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов'язання по зазначеному вище договору про депозитний вклад № [NUMBER] НБ від 25.05.2004 року за період з 21.02.2015 року по день постановлення рішення в даній справі. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Стаття 1 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення - являє собою міру відповідальності. Враховуючи вищезазначене, можна дійти висновку про поширення положень Закону України "Про захист прав споживачів" на спірні правовідносини. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 11.05.2016 року в справі № 6-37цс16. Таким чином суд прийшов до переконливого висновку про те, що позивач має право на відшкодування відповідачем пені у розмірі 3% за кожен день прострочення виконання зобов'язання за договором про депозитний вклад. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вперше відмовив позивачу в поверненні депозитного вкладу 21.02.2015 року /а.с. 15/, а тому суд вважає підставними доводи позивача про те, що зазначену пеню слід рахувати з цієї дати по день постановлення рішення суду в даній справі. Визначаючи розмір цієї пені, суд виходить з того, що з 21.02.2015 року по день постановлення рішення в справі (16.06.2016 року) минув 481 день. Таким чином розмір пені буде становити 34458,84 доларів США, що, згідно офіційного курсу НБУ на день постановлення рішення, складає 857680,53 грн. ((1550 дол.США+837,94 дол.США) х 3% х 481 день). Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що відповідачем, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень, в той час, як доводи позивача знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи. Таким чином позивачем доведено порушення її цивільних прав та інтересів відповідачем, а тому суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цілому та про необхідність стягнення з відповідача в користь позивача зазначених вище сум. Задовольняючи повністю позовні вимоги позивача, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на відповідача всі судові витрати по справі, пов'язані зі сплатою судового збору.

Outcome: approved