Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про надання дозволу на виїзд дитини [PERSON], [INFO] за кордон без згоди та супроводу батька. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва. Від шлюбу має доньку [PERSON], яка в даний час проживає з позивачем. Відповідач з донькою не спілкується з 2011 року, участі у вихованні та утриманні відповідач не приймає, аліменти не сплачує. Позивач сама матеріально утримує та піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Виїзд дитини за кордон потрібен виключно з метою туризму, оздоровлення дитини, та для духовного, фізичного розвитку, оскільки позивач має намір протягом 2015 - 2016 років, та в подальшому провести поїздки з метою туризму та морського відпочинку у державі яка має морське узбережжя та історичні пам'ятники. За неодноразовими письмовими зверненнями позивача, відповідач безпідставно не надає нотаріальної згоди на виїзд дитини за межі України, чим чинить перешкоди у покращенні здоров'я дитини, її фізичного, духовного інтелектуального розвитку як особистості. В останній редакції позовних вимог позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку з метою туризму та оздоровлення дитини на морі до Туреччини, Болгарії, Іспанії, Італії, Греції, Франції, Сполучених штатів Америки, Єгипту, Об'єднаних Арабських Еміратів, Домініканської Республіки, Сінгапуру. В судовому засіданні позивач [PERSON] останню редакцію позовних вимог підтримала та просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений за місцем реєстрації. Відповідно до вимог п. 5 ч. 5 ст. 122 Цивільного процесуального кодексу України до суду від відповідача письмових заперечень проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються не надійшло. На підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи вважає встановленими наступні обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 14 листопада 2009 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 3), який був розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2012 року (а.с.5). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с. 4). Обґрунтовуючи свої вимоги надання дозволу на виїзд дитини [PERSON], [INFO] за кордон без згоди та супроводу батька, позивач вказує на те, що, відповідач не спілкується з донькою з 2011 року, матеріальної допомоги не надає. Відповідач єдиний раз надав нотаріальну згоду на тимчасові неодноразові туристичні поїздки за кордон України до Арабської Республіки Єгипет, Об'єднаних Арабських Еміратів, Турецької Республіки, Російської Федерації, Чорногорії, Королівства Таїланд, Домініканської Республіки, [PERSON], в період з 13 квітня 2013 року по 01 травня 2014 року, малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Позивач неодноразово зверталася до відповідача з письмовими зверненнями з проханням про надання нотаріально посвідченої заяви та тимчасову поїздку за кордон дитини на відпочинок та оздоровлення до Греції, Франції в супроводі матері в період з 15 травня 2015 року по 15 серпня 2015 року (а.с. 7-8). Однак, відповіді на вказані прохання від відповідача не надійшло. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч. 1 ст.64 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не довела дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не надала жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, оскільки предмет спору носить загальний характер, не містить чіткого визначення часу перебування в кожній країні відправлення з зазначенням конкретного часу прибуття на територію України, до яких позивачка має намір вивезти дитину, що є порушенням діючого законодавства України, та право батька на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Доказів того, що відповідач на вимогу позивача відмовляється надати певний дозвіл на виїзд за кордон дитини, позивачем також не надано. Що стосується листів, який позивачем було надіслано відповідачу 23.01.2015 р. та 29.01.2015 р., то слід зазначити наступне. Позивачем не доведено факту того, що відповідач отримав вказані листи, оскільки позивач в судовому засіданні зазначила що відповідач проживає на території Російської Федерації, що протирічить твердженням позивача про безпідставні відмови відповідача у наданні дозволу виїзд дитини за кордон. Крім того, в матеріалах справи міститься разова згода відповідача на тимчасові неодноразові туристичні поїздки за кордон України. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed