Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

В березні 2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила встановити факт її проживанняз відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 11 грудня 1996 року по 3 серпня 2013 року, визнати їх спільним сумісним майном садівничий будинок та земельну ділянку, площею 0,04 га, виділену для ведення садівництва, розташовані в садівничому товаристві "Лимани" Жовтневого району Миколаївської області (далі - СТ "Лимани") за [NUMBER], а також поділити дане майно між ними, визнавши за кожним право власності на 1/2 частину будинку та земельну ділянки. В обґрунтування позову вказувала, що після розірвання шлюбі з відповідачем [PERSON] в 1996 році вони продовжили разом спільно проживати однією сім'єю, разом виховували спільну дитину, вирішували побутові та фінансові питання, тобто продовжували свої відносини як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Але в серпні 2013 року їх відносини кінцево погіршилися і вони фактично розішлися. Під час їх спільного проживання відповідач набув право власності на земельну ділянку [NUMBER], площею 0,04 га, виділену для ведення садівництва та на садівничий будинок, розташований на цій ділянці в СТ "Лимани". Посилаючись на положення ст. 74 та ст. 60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте за час спільного проживання однією сім'єю жінки та чоловіка, є їх спільною сумісною власністю, просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач визнав позов частково: погодився, що проживав однією сім'єю з позивачкою до 2013 року, але заперечував проти визнання спільним майном та поділу будинку і садівничої ділянки. Зазначав, що між ним та [PERSON] була досягнута домовленість, за якою вони розділили їх спільну квартиру в [ADDRESS], за отримані кошти від її продажу він купив іншу квартиру в м. Миколаєві, яку подарував дочці, а взамін [PERSON] погодилася не претендувати на дачу. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази в справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Сторони перебували в шлюбі, який був розірваний 11 грудня 1996 року. Проте в подальшому вони продовжили проживати разом, виховувати дітей, вести спільне господарство, обговорювати та вирішувати спільні фінансово-побутові питання, тобто проживали однією сім'єю як чоловік та дружина, але не перебували у шлюбі між собою. В інших шлюбах вони також не перебували. Позивач підтвердив та визнав даний факт, що також підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Нині діючий СК України набрав чинності 1 січня 2004 року, тому для визначення правового режиму майна, набутого за час спільного проживання чоловіка та жінки після цієї дати, має значення факт їх проживання однією сім'єю саме з 1 січня 2004 року. Тому позов в цій частині підлягає задоволенню і факт спільного проживання позивачки та відповідача однією сім'єю слід визнати з 1 січня 2004 року до серпня 2013 року. Для придання майну статусу спільного та набутого за час спільного проживання чоловіка та жінки до 1 січня 2004 року, встановлення факту проживання їх однією сім'єю правового значення не має, оскільки в той час діяли інші положення закону. Так, нормами законодавства, яке діяло до 01 січня 2004 року, передбачалось, що спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ); майно придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної праці, коли укладеною між ними письмовою угодою, визначено, що воно є спільною сумісною власністю (ч.1 ст.17, ст.18, ч.2 ст.17 Закону України «Про власність»), квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).ст.22 КпШС України За ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. В главі 8 СК України виписані правові положення щодо спільної сумісної власності майна подружжя. Так, виходячи з приписів ст. 74 та ст. 60 СК України майно, набуте [PERSON] та [PERSON] за час їх спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. За час спільного проживання сторонами було надбане рухоме та нерухоме майно, в тому числі відповідач набув право власності на садівничий будинок [NUMBER] (теперішній [NUMBER]) в СТ "Лимани", площею 50,4 кв.м. (з господарськими спорудами). За встановленого факту проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та дружини даний садівничий будинок є їх спільною сумісною власністю. Відповідно до статей 69 та 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Доказів для відступу від рівності часток суду представлено не було, тому згідно з положеннями статей 60, 69, 70, 74 СК України за кожним з них слід визнати право власності на 1/2 частку садівничого будинку, який розташований на земельній ділянці [NUMBER] (теперішній [NUMBER]) в СТ "Лимани" Жовтневого району Миколаївської області. Посилання відповідача на існування домовленостей щодо непосягання позивачкою на садівничий будинок та земельну ділянку не підтверджено належними доказами, тому судом не можуть бути прийняті до уваги. Крім того, в 2006 році відповідач розпочав приватизацію земельної ділянки, площею 0,04 га, виділеної для ведення садівництва, розташованої в СТ "Лимани" ([NUMBER]), яку завершив в 2010 році, отримавши ділянку у приватну власність згідно з Державним актом серії ЯЛ № 930929 від 22 листопада 2010 року. Ця ділянка також набута [PERSON] під час його проживання однією сім'єю з позивачкою, проте відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» вона не відносяться до спільного їх майна і поділу не підлягає. Тому в задоволенні позову в частині визнання земельної ділянки спільним сумісним майном і її поділу необхідно відмовити. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати сплачені нею при подані позову до суду пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто повністю за відрахуванням розміру судового збору, сплаченого за вимогу про поділ земельної ділянки. На підставі викладеного,

Outcome: partial