Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

21 жовтня 2020 року до Голопристанського районного суду Херсонської області надійшов позов [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Крамчанін О.В., до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 19.03.2002 між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстровано на товарній біржі «Ва-Банк» 19.03.2002 за №2-2329 та зареєстровано у Голопристанському бюро технічної інвентаризації в книзі №3 за №491, але даний договір не посвідчено нотаріально. З посиланням на ст. 220 ЦК України позивач просив визнати вказаний договір дійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги і просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач у судове засідання не з`явився. Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. При вирішенні справи судом враховано наступні положення законодавства. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу сторонами було укладено у 2002 році, суд застосовує відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу). Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.91 біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладання договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України "Про товарні біржі". Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні визначався Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. N 7/5. Положенням встановлено, що реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ). Реєстрація прав власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв`язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів, за рахунок коштів особи, що звернулася до БТІ. Обов`язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування. З матеріалів справи вбачається, що 19 березня 2002 року між [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу домобудівлі [ADDRESS] . Договір зареєстровано Товарною біржею «Ва-Банк» за №2-2329 19 березня 2002 року. Разом з тим судом встановлено, що в матеріалах інвентаризаційної справи, дослідженої у судовому засіданні, на вказане домоволодіння даний договір відсутній. Крім того, матеріали цивільної справи та матеріали реєстраційної справи підприємства БТІ не містять даних про реєстраційний номер об`єкта нерухомості, відомості про власника ( [PERSON] ). Також в реєстраційній справі відсутні належні докази, які б підтверджували право власності [PERSON] на спірний об`єкт нерухомості. Так, у справі на домоволодіння [ADDRESS] , міститься нотаріально посвідчена копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого на ім`я [PERSON] (а.с. 11). Інші документи, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 19), договір купівлі-продажу від 18.03.1999, підшиті до справи у вигляді незавірених копій, без відповідних реєстраційних написів на правовстановлювальних документах, як того вимагало законодавство, що діяло на момент виникнення права власності. До інвентаризаційної справи не додано довідку про належність об`єкта нерухомого майна, в якій було б записано: прізвище, ім`я та по батькові або найменування власника, назва і зміст правовстановлювального документа, число і місяць реєстрації з підписом особи, яка відповідає за реєстрацію (всупереч п.2.1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121). Враховуючи вищенаведені обставини, а також те, що суду не надано доказів того, що [PERSON] взагалі мав право розпоряджатися спірним об`єктом нерухомості, та право власності позивача на нерухоме майно не зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed