Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

26 грудня 2018 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що 19 січня 2007 року помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: земельні ділянки: для ведення особистого селянського господарства площею 0,5698 га, ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,2068 га, 3,4612 га та 0,9527 га, що розташовані на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області; житловий будинок №46 по вул. О. Олеся (Комунарів) в с. Сульське Білопільського району Сумської області та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,2500 га. Вказує, що на момент смерті проживала та була зареєстрована разом з чоловіком у вказаному вище будинку, який побудували спільно з ним, а тому даний будинок є об'єктом спільної сумісної власності. З приводу оформлення спадкових прав до нотаріуса не зверталася, бо вважала, що фактично прийняла спадщину. Але у жовтні 2018 року вона дізналась, що зазначені вище земельні ділянки після смерті чоловіка повністю успадкував їхній син [PERSON], який помер 29 березня 2018 року. При зверненні із заявою до нотаріуса син вказав, що пережившої дружини немає. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 08 листопада 2007 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори [PERSON] в порядку спадкування після [PERSON] щодо спадкування земельних ділянок; визнати недійсними державні акти на земельні ділянки серії ЯЕ №400548, серії ЯЕ №414426, серії ЯЕ №414424, ЯЕ №414425, серії ЯЕ №400547; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини земельних ділянок площею 0,5698 га, площею 0,2068 га, площею 3,4612 га, площею 0,9527 га, площею 0,2500 га та на житловий будинок №46 по вул. О. Олеся в с. Сульське Білопільського району Сумської області. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась за станом здоров'я, оскільки має похилий вік і є інвалідом ІІ групи, її інтереси представляла адвокат [PERSON], яка позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, її інтереси представляв адвокат [PERSON], який позовні вимоги визнав частково, зазначив, що свідоцтво про спадщину необхідно визнати частково недійсним, оскільки право на спадщину після смерті батька [PERSON] також мав у розмірі 1/2 частини. Державні акти теж необхідно визнати частково недійсними, а за позивачем визнати право власності на 1/2 частину земельних ділянок, оскільки розмір частин у спадщині у неї з сином рівний. Щодо визнання права власності на житловий будинок, то в цій частині просив відмовити в позові, оскільки даний будинок є колгоспним двором. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, причин свого неприбуття не повідомила, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представники третіх осіб виконавчого комітету Верхосульського старостату Миколаївської селищної ради Білопільського району, Сумського обласного державного нотаріального архіву в судове засідання не зявилися, надіслали заяви про розгляд справи без участі їхніх представників. Заслухавши представника позивача - адвоката [PERSON], представника відповідача - адвоката [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Стосовно позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про спадщину, визнання недійсними державних актів на земельні ділянки та визнання права власності на 2/3 частини земельних ділянок. Судом встановлено, що 19 січня 2007 року помер [PERSON] (а. с. 36). Останній був чоловіком позивача [PERSON] та батьком [PERSON] і [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON] (а. с. 10-14). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все його майно. З довідки Верхосульського старостату Миколаївської селищної ради №626 від 19 жовтня 2018 року вбачається, що [PERSON] до дня своєї смерті був зареєстрований та проживав [INFO] разом зі своєю дружиною [PERSON] (а. с. 38). Крім того, зі спадкової справи №196/2007 [PERSON] вбачається, що її заведено за заявою [PERSON] від 18 липня 2007 року. У заяві останній зазначив, що інших спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України, які вчасно прийняли спадщину, та пережившої дружини у спадкодавця немає (а. с. 74). 08 листопада 2007 року державним нотаріусом Улянівської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом в порядку спадкування після смерті [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,62 га з кадастровими номерами: [NUMBER] 02\~001 0222, [NUMBER] 02\~001 0223, [NUMBER] 02\~001 0224, розташовану на території Верхосульської сільської ради, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-СМ №016318, виданого 29 березня 2002 року Верхосульською сільською радою Білопільського району Сумської області та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №620, а також земельну ділянку для будівництва, обслуговування житлового будинку, ведення особистого підсобного господарства площею 0,820 га з кадастровими номерами: [NUMBER] 10\~001 0041, [NUMBER] 10\~001 0042, [NUMBER] 10\~001 0043, розташовану у с. Сульське Білопільського району Сумської області, належну спадкодавцеві на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-СМ №033691, виданого 13 лютого 2001 року Верхосульською сільською радою Білопільського району Сумської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №211 (а. с. 86-88). Отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом після батька, [PERSON] виготовив державні акти: - серії ЯЕ №400548 від 14 жовтня 2008 року на земельну дялінку площею 0,5698 га, кадастрові номери 5920681400100010042, 5910681400100010043 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Сульське Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 29); - серії ЯЕ №414426 від 12 лютого 2008 року на земельну ділянку площею 0,2068 га, кадастровий номер 5920681400020010224 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 30); - серії ЯЕ №414424 від 12 лютого 2008 року на земельну ділянку площею 3,4612 га, кадастровий номер 5920681400020020222 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 31); - ЯЕ №414425 від 12 лютого 2008 року на земельну ділянку площею 0,9527 га, кадастровий номер 5920681400020010223 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 32); - ЯЕ №400547 від 14 жовтня 2008 року на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 5920681400100010041 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в с. Сульське Верхосульської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 33). Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. ст.\~76-78,\~ст.\~81\~ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК України). У відповідності до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності з ч. ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 статті 1296 ЦК України встановлено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5,\~(чинної\~на момент\~видачі свідоцтва\~про право\~власності на\~спадщину)\~визначено,\~що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Таким чином, після смерті [PERSON] спадщину прийняли його син [PERSON], який своєчасно подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини, та його дружина [PERSON], яка постійно проживала з ним до дня його смерті і не заявила про відмову від спадщини. Донька спадкодавця [PERSON] [PERSON] спадщину не прийняла. [PERSON] при зверненні із заявою до нотаріуса приховав від останнього той факт, що окрім нього спадкоємцем була і його мати [PERSON], яка фактично прийняла спадщину шляхом спільного проживання із спадкодавцем. Таким чином, позивач [PERSON] фактично після смерті чоловіка успадкувала 1/2 частину спірних земельних ділянок. У позовній заяві позивач зазначила, що все майно, нажите ними з чоловіком за час шлюбу, є спільною сумісною власністю і його половина належить їй, а половину майна чоловіка вони успадковують із сином. Але суд зазначає, що земельна ділянка площею 0,820 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, ведення особистого підсобного господарства передана у власність [PERSON] внаслідок приватизаці як раніше надана йому у користування, земельна ділянка площею 4,62 га для ведення сільськогосподарського товарного виробництва (земельний пай) передана йому у власність внаслідок безоплатної передачі із земель сільськогосподарського підприємства (як члену колишнього колгоспу) і відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю. Тому твердження [PERSON] щодо спільної сумісної власності із чоловіком на земельні ділянки є помилковими. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 1301 ЦК України та п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. \~ \~ \~ \~Як роз'яснено в абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень ст. ст. 8, 124 Конституції, ст. ст. 26, 30, 8790, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143146, 149, 151, 153158, 161, 210, 212 ЗК, глав 27, 33, 34 ЦК, ст. 15 ЦПК, ст. 12 ГПК судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. \~ \~ \~ \~Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, повязаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Статтею 1225 ЦК України встановлено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності до п. п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили суду лише факт постійного проживання позивача на момент смерті із спадкодавцем [PERSON] Таким чином, при посвідченні та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на імя\~[PERSON]\~08\~листопада 2007\~року державний\~нотаріус Улянівської\~державної нотаріальної\~контори порушив\~право позивача\~на спадкування\~1/2\~частини спірного\~майна,\~отже зазначене\~свідоцтво про\~право на\~спадщину,\~видане \~[PERSON],\~підлягає визнанню\~частково недійсним\~в частині\~спадкування [PERSON]\~1/2\~частини спірних\~земельних ділянок,оскільки він не мав законного права на спадкування цієї частини спадкового майна після смерті батька, бо цю частину фактично успадкувала його мати [PERSON] Крім того, суд вважає, що державні акти на спірні земельні ділянки необхідно визнати частково недійсними, а не в повному обсязі як просить позивач, лише в частині права власності [PERSON] на 1/2 частину, так як інша 1/2 частина земельних ділянок належить йому на законних підставах. Також за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину спірних земельних ділянок площею 0,5698 га, 0,2068 га, 3,4612 га, 0,9527 га, 0,2500 га, які розташовані на території Верхосульської сільської ради Білопільського району. Стосовно позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок, то суд зазначає наступне. Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Сумським обласним об'єднанням БТІ 25 вересня 1990 року на підставі рішення виконкому Білопільської районної ради народних депутатів від 24 жовтня 1989 року №159, житловий будинок №46 по вул. Комунарів (на даний час [PERSON]) в с. Сульське Білопільського району Сумської області є колгоспним двором, голова якого [PERSON] (а. с. 17-18, 35). Спірне домоволодіння №46 по вул. О.Олеся в с. Сульське Білопільського району відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 16 січня 2019 року, технічного паспорту від 31 жовтня 2018 року має ринкову вартість у розмірі 31230 грн. і складається з: житлового будинку "А-1" площею 65,8 кв.м. 1975 року побудови з прибудовою "а" площею 21 кв.м. і ґанком "а'" площею 3 кв.м., чотирьох сараїв "Б" 1974 року побудови, "В" 1979 року побудови, "Г" 1965 року побудови, "Д" 1973 року побудови, погребу 1972 року побудови, вбиральні, огорожі (а.с. 19-22, 63-69). Як на підстави для визнання за позивачем права власності на весь будинок, вона посилається на ст. ст. 60, 61, 63, 70 СК України та ст. ст. 1258, 1261,1267 ЦК України. Зазначила, що спірний будинок побудували спільно з чоловіком, тому їхні частки у спільному сумісному майні є рівними. А частку чоловіка вона успадковує повністю, хоча при цьому не вмотивувала, чому частку чоловіка саме вона успадковує повністю. Аналізуючи надані позивачем докази, суд вважає, що матеріали справи не містять даних, а позивачем [PERSON] не доведено, що спірний будинок побудований нею з чоловіком і що він є об'єктом спільної сумісної власності. Відповідно до статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. За змістом статті 126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 6 Постанови №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. До введення в дію Закону України «Про власність» частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки в разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року. Згідно з вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України позивач не надала суду доказів для визначення правового статусу спірного будинку, не надала виписок з погосподарської книги про те, що право власності на будинок належалу колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, чи, навпаки, не зберіглося, хто був членами колгоспного двору і який розмір їхніх часток. Оскільки на\~даний час\~не можливо\~визначити розмір\~частки померлого\~[PERSON]\~у будинку,\~що має\~ статус\~колгоспного двору,\~тому в\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON]\~в частині\~визнання права\~власності на\~спірний будинок\~необхідно відмовити,\~оскільки позивач\~для обґрунтування\~свого позову\~посилається на\~правові норми, які не підлягають застосуванню до цих правовідносин, тобто нею обраний неправильний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів. Стосовно позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки. Згідно із положеннями Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", вчинення реєстраційних дій щодо реєстрації, в тому числі і вчинення реєстраційних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, є виключним правом державного реєстратора. Але ця позовна вимога заявлена позивачем до відповідачів [PERSON] та [PERSON], які не уповноважені на здійснення функцій щодо реєстрації або скасування реєстрації права власності на нерухоме майно, тому вони є неналежними відповідачами. Тобто, позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного, на її думку, права шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки. Крім того, суд зазначає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] заявлені необґрунтовано, оскільки остання не є належним відповідачем в даній справі, бо подала приватному нотаріусу [PERSON] заяву про відмову від спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] на користь доньки [PERSON] Ніяким чином права позивача щодо спадкування майна вона не порушує і спадкуванню не перешкоджає. Як зазначено у правовому висновку [PERSON] Верховного Суду, викладеному у постанові №523/9076/16 від 17 квітня 2018 року, пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки та до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсними державних актів на землю, визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial