Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

у червні 2015 року ПАТ "АКБ "Капітал" звернувся у суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 12 травня 2008 року між ВАТ "АКБ "Капітал", правонаступником якого є ПАТ "АКБ "Капітал", та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 13/2008, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 55 000 доларів США терміном з 14 травня 2008 року по 16 травня 2013 року та сплатою процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі 16% річних. 13 серпня 2008 року для забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов"язань за кредитним договором між [PERSON] та позивачем укладено договір іпотеки № 13/2008-і/1, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В., зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 8745, відповідно до якого відповідачем було передано в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 45,6 кв.метри, житловою площею 29, 2 кв.метри, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Станом на 07 травня 2015 року заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором з урахуванням основної суми заборгованості та несплачених процентів становить 58 213,21 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 223 962 грн. Оскільки відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" та умов договору іпотеки позивач має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свої вимоги з кредитним договором, ПАТ "АКБ "Капітал" просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], а також примусово виселити та зняти з реєстрації відповідача та/або всіх мешканців та/або наймачів та членів сімей з вказаної квартири. У судове засіданн представник позивача не з"явився, надав заяву з проханням розглянути справу без участі представника банку. Відповідач та третя особа також в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися судом. Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 12 травня 2008 року між ВАТ "АКБ "Капітал", правонаступником якого є ПАТ "АКБ "Капітал", та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 13/2008, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредитні кошти в розмірі 55 000 доларів США терміном з 14 травня 2008 року по 16 травня 2013 року та сплатою процентної ставки за користування кредитними коштами у розмірі 16% річних. 13 серпня 2008 року для забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов"язань за кредитним договором між [PERSON] та позивачем укладено договір іпотеки № 13/2008-і/1, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Морозовим Є.В., зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 8745, відповідно до якого відповідачем було передано в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 45,6 кв.метри, житловою площею 29, 2 кв.метри, що розташована за адресою: [ADDRESS]. ПАТ "АКБ "Капітал" звернулось до суду з позовом до [PERSON] та просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за товариством права власності на вказану квартиру. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Феодосійського міського нотаріального округу Земцевим О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 2328 квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальником умови Кредитного договору не виконуються, кредит та відсотки за його користування не повертаються. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Станом на 07 травня 2015 року заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором з урахуванням основної суми заборгованості та несплачених процентів становить 58 213,21 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 223 962 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною 3 цієї статті визначено, що правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України, «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 8.5 договору іпотеки звернення стягнення за договором іпотеки здійснюється шляхо позасудового врегулювання на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або рішення суду. Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається самостійно іпотекодержателем. Згідно п. 8.6 договору іпотеки визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю астосовувати інші встановлені Законом України "Про іпотеку" способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. З огляду на наведене, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню. Крім того, ПАТ "АКБ «Капітал» просить суд та зняти з реєстрації відповідача та/або всіх мешканців та/або наймачів та членів сімей з вказаної квартири. З довідки від 09.06.2008 р. № 1413 вбачається, що у квартирі, розташовані за адресою: [ADDRESS], ніхто не зареєстрований. (а.с. 20) Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. У позовній заяві представник позивача зазначив, що відповідач [PERSON] проживає в спірній квартири та не має наміру виселятися. За таких обставин, суд вважає, що вимога про виселення відповідача ґрунтується на законі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» знаття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на жиле приміщення або права користування жилим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином зняття з реєстрації місця проживання відповідача може бути здійснено на підставі рішення суду про його виселення, а тому позовна вимога про зняття з реєстрації не підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial