Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ "Дельта Банк") та [PERSON] укладено кредитний договір №49.4/69/08-НВз, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 102 800,00 євро з розрахунку 13,7 % річних на строк з 18.03.2008 року по 17.03. 2033 року. Окрім того в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №49.4/69/08-НВз між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки. На думку позивача, відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, в зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 3 037 095, 57 гривень, а тому позивач змушений звернутися до суду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в тому числі у відповідності до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи і розгляд справи буде проведено за його відсутності. У зв'язку з зазначеним, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ "Дельта Банк") та [PERSON] укладено кредитний договір №49.4/69/08-НВз, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 102 800,00 євро з розрахунку 13,7 % річних на строк з 18.03.2008 року по 17.03. 2033 року. 18 березня 2008 року в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №49.4/69/08-НВз від 18 березня 2008 року між ПАТ "Кредитпромбанк" (правонаступником якого є ПАТ "Дельта Банк") та [PERSON] було укладено договір іпотеки №49.12/69/1234/08 посвідчений приватним нотаріусом Васильківського нотаріального округу Київської області Панкевич О.С., зареєстрованого в реєстрі за №766, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку земельну ділянку, загальною площею 0,2196 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. 02 вересня 2014 року [PERSON] надсилалася досудова вимога щодо сплати простроченої заборгованості. Відповідно до висновку про вартість майна, складеного ТОВ «Вектор оцінки» ринкова вартість земельної ділянки, загальною площею 0,2196 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], станом на 22 вересня 2014 року складає 276 683,00 гривень. Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 02.09.2014 року за кредитним договором №49.4/69/08-НВз від 18.03.2008 року наявна заборгованість по кредиту в розмірі 3 037 095,57 гривень, в тому числі: заборгованість за кредитом - 1 720 420,14 гривень, заборгованість за відсотками - 1 316 675,44 гривень. У відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. ст. 546, 549, 551 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням та задатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушення та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Зкону. Статтею 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені ним вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" та ст.ст. 589, 590 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Як вбачається з ч.1 ст. 591 ЦК України та ст. 39 Закону України "Про іпотеку" задоволення вимог кредитора за рахунок майна, що є предметом іпотеки, в судовому порядку може здійснюватися виключно шляхом реалізації предмета іпотеки через продаж з публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку", де зазначено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. З урахуванням положень ч.3 ст. 33, ст. 36, ч.1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотеко держатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно , яке є предметом іпотеки , є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі , яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що згідно виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що згідно виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. З урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотеко держателем права власності на нього за рішення суд, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотеко держателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому, в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотеко держатель на підставі ч.3 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Враховуючи, що позивач, виконавши умови договору, надав [PERSON] кредит, в розмірі передбаченому кредитним договором, тим самим позивач виконав взяті на себе зобов'язання, однак [PERSON] отримавши кошти, в порушення договору укладеного з позивачем виконувала його не належним чином, у зв'язку з чим виникла заборгованість, суд дійшов висновку задовольнити вимоги позивача за рахунок майна [PERSON] що є предметом іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем. Позовні вимоги в частині відшкодування судових витрат підлягають до задоволення, оскільки, згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтвердженні судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved