Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

В серпні 2013 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 37330,63 грн., що виникла через невиконання відповідачем умов договору № DNH4KP321160040 від 02.06.2006 р. про надання [PERSON] кредиту в сумі 4788,80 грн. Станом на 27 травня 2013 року заборгованість за кредитом позичальником не погашена і становить 37330,63 грн. Позивач вважає, що оскільки кредитні зобов'язання не виконуються, сума боргу підлягає примусовому стягненню з відповідача. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2013 року у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки строк позовної давності спливає 02.06.2013 року, а банк звернувся до суду в травні 2013 року, тобто ще до спливу строку позовної давності. Судом застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме: ст.258 ЦК України, та не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме: ч.1 ст.259 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Відповідач до суду не з'явився. Про час слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчить розписка від 15.01.2014 р. на а.с.86. Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, надавши дані заперечення в письмовому вигляді. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк", суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити по причині заборони кредитодавцю вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Даний висновок районного суду не відповідає вимогам ст.267 ч.3,4 ЦК України, виходячи з наступного. По справі встановлено, що 02 червня 2006 року між сторонами укладений договір споживчого кредиту № DNH4KP321160040 про надання [PERSON] кредиту в сумі 4788,80 грн. на придбання у СПД [PERSON] телевізору та домашнього кінотеатру. Позичальник зобов'язався повернути кредит та відсотки за користування кредитом в розмірі 25,08% річних в термін до 02.06.2008 року. Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам встановлено, що сторони погоджують строк позовної давності за спорами, які виникають із цього договору, протягом п'яти років. Статями 257, 261 ЦК України визначено, що загальний строк позовної давності становить три роки. Його перебіг починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Разом з тим, ст.259 ЦК України передбачена можливість для сторін за домовленістю збільшити строк позовної давності, уклавши відповідний договір у письмовій формі. Положеннями ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 7 ч.13 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", на норми якого послався суд першої інстанції, вказуючи про пропуск позивачем строку звернення до суду, визначає для кредитодавця перелік заборон, в тому числі, вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача. В своїй постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-126цс13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за споживчим кредитом після спливу строку позовної давності, Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якого п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч.11 ст.11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавцем з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Виходячи з наведеного та приписів ст.360-7 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що Законом України "Про захист прав споживачів" не встановлено порядку застосування строку позовної давності, а заборона вимагати повернення споживчого кредиту передбачена відносно позасудового порядку повернення кредиту. [PERSON] в ході розгляду справи судом першої інстанції не заявляв будь-яких заперечень проти позову, заява про застосування наслідків спливу позовної давності ним також не подавалася. З огляду на це, доводи апеляційної скарги відносно хибності висновку суду першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності є такими, що заслуговують на увагу. Враховуючи, що при ухваленні судового рішення районним судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, допущенні порушення у застосуванні норм матеріального права, рішення суду першої інстанції на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нове рішення, про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Встановлено, що банк свої зобов'язання за кредитним договором № DNH4KP321160040 від 02 червня 2006 року виконав і надав кредитні кошти позичальнику в повному обсязі. Як свідчать матеріали справи, в порушення умов договору [PERSON] погашення основної суми кредиту та відсотків за його користування не здійснював, в зв'язку з чим відповідно до положень укладеного між сторонами кредитного договору, на суму кредиту нараховувались відсотки за користування кредитом та штрафні санкції. За підрахунками позивача станом на 27.05.2013 р. відповідач має заборгованість 37330,63 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 4788,8 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 13171,99 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 17116,00 грн., а також штрафів - 500 грн. (фіксована частина) та 1753,84 грн. (процентна складова). Сума заборгованості відповідачем не оспорюється. Відповідно до ст.ст. 1048 - 1050, 1054 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику та сплатити відсотки за користування коштами у строк та у порядку, що встановлені договором. З огляду на зазначені приписи Закону, з відповідача підлягає стягненню сума тіла кредиту - 4788,8 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом - 13171,99 грн. Як зазначено вище, позивач просив стягнути з відповідача неустойку за порушення боржником зобов'язання, а саме пеню - 17116,00 грн. та штрафи - 500 грн. (фіксована частина) і 1753,84 грн. (процентна складова, передбачена п.5.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (а.с.10). Загальна сума неустойки - 19369,84 грн. - значно перевищує розмір основного боргу . В своєму рішенні № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" Конституційний Суд України зазначив, що "Положеннями чч. 1, 2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В чч. 3, 4 ст.18 Закону наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому п.4 ч.1 ст.21 Закону встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач". Конституційний Суд України виходив з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та чч. 2,3 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За наведених вище обставин, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність та можливість зменшення суми неустойки з 19369,84 грн. до 5 тис. грн. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість (станом на 27.05.2013 р.) за кредитним договором в сумі 22960 грн. 79 коп., з яких - 4788,80 грн. заборгованість за кредитом, 13171,99 грн. відсотків за його користування та 5000,00 грн. - неустойки. Оскільки апеляційна скарга позивача задовольняється частково, відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" слід стягнути судовий збір у розмірі 104,81 грн. за розгляд справи в апеляційній інстанції та 209,61 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції, а всього 314,42 грн..

Outcome: partial