Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Позов мотивований тим, позивач із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - [PERSON], [INFO]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2015 року з позивача на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON], [INFO], стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі 1 500, 00 гривень, щомісяця, починаючи стягнення з 07.09.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Також, стягнуто з позивача на користь та на утримання [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі 1 500, 00 гривень, щомісячно, починаючи стягнення з 07.09.2015 року і до досягнення донькою [PERSON] трирічного віку. Протягом усього часу позивач належним чином виконував вище зазначене рішення, що підтверджується копіями банківських документів. 30.12.2016 року позивач уклав шлюб з [PERSON], яка на даний час перебуває на диспансерному обліку по вагітності і доходів не отримує. Окрім цього, з часу постановлення рішення про стягнення з [PERSON] аліментів майновий стан останнього суттєво змінився. Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про зменшення розміру аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], з 1 500, 00 гривень до 500, 00 гривень, та на користь та на утримання [PERSON] з 1 500, 00 гривень до 500, 00 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами, викладеним в позовній заяві, та просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Надала суду письмові заперечення проти позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.09.2016 року, яке набрало законної сили, розірвано. (а.с. 12, 21) Від спільного шлюбу у сторін є неповнолітня дитина - донька [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого В ДРАЦС РС Вінницького МУЮ у Вінницькій області 02.09.2015 року, яка проживає разом із матір'ю. (а.с.14, 58). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2015 року по цивільній справі № 127/21223/15-ц, яке набуло законної сили 01.12.2015 року, стягнуто з [PERSON], на користь [PERSON], на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], аліменти в твердій грошовій сумі 1 500 (одна тисяча п'ятсот) грн., щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 07.09.2015 року, до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з [PERSON] на користь та на утримання [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі 1 500 (одна тисяча п'ятсот) грн., щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 07.09.2015 року, до досягнення донькою [PERSON], [INFO], трирічного віку. (а.с. 15-16) Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Позивачем регулярно сплачувались аліменти на користь [PERSON], що підтверджується копіями банківських квитанцій. (а.с. 17-20) 30.12.2016 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. (а.с. 22) З виписки із медичної карти [PERSON] вбачається її вагітність 18 тижнів. (а.с. 23). Однак, в судовому засіданні позивачем було повідомлено, що остання втратила дитину. З довідки ВОДПІ ГУ ДФС України у Вінницькій області вбачається, що за період з 01.07.2015 року по 30.09.2016 року інформація про доходи [PERSON] відсутня. (а.с. 23) Однак, судом встановлено, що рішенням Лодзького воєводи від 06.08.2015 року [PERSON] надано дозвіл на тимчасове перебування та працевлаштування на території Республіки Поліща до 14.06.2018 року. З даного рішення вбачається, що [PERSON] працює в «STARMEAT» Катовіч, Ігнатович» Явне товариство, 71-211, м. Щецин, вул. Широка, 2 на посаді допоміжного робітника на переробному підприємстві на підставі трудового договору - повна ставка, заробітна плата брутто не менше 1750 злотих на місяць. (а.с. 70-72) Позивачем не спростовано того факту, що на даний час він не працює на даному підприємстві. Окрім того, як вбачається з довідки, наданої 24.04.2017 року Державною прикордонною службою України, з 18.11.2014 року [PERSON] постійно перетинав кордон України. ( а.с. 57) Також, [PERSON] є власником 1/5 частини бази відпочинку «Голубое озеро». (а.с. 56) Належними та допустимими доказами цей факт позивачем не спростовано. Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою ВРУ № 789ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Також ч.ч. 1, 2 ст. 27 вищевказаної Конвенції визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже, суд вправі змінити розмір аліментів, визначений судом, за позовом одержувача аліментів, однак лише в разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я боржника або стягувача. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України суд при визначенні аліментів враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2015 року по цивільній справі № 127/21223/15-ц з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 1 500, 00 гривень, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 07.09.2015 року, до досягнення дитиною повноліття; на користь та на утримання [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі 1 500, 00 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 07.09.2015 року, до досягнення донькою [PERSON], [INFO], трирічного віку.З часу винесення судом рішення про стягнення з позивача аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] та на утримання самої [PERSON], у нього змінився сімейний стан - позивач вдруге одружився. Доводи відповідача щодо зміни його матеріального становища у зв'язку із утриманням ним дружини, до уваги судом не приймаються, оскільки вона є працездатною особою і може також отримувати дохід. Посилання позивача на те, що він ніде не працює, ніякого доходу не отримує та підприємницькою діяльністю не займається, то вбачається доцільним підкреслити, що батько дитини має реальну можливість заробляти визначені судовим рішенням необхідні кошти для утримання своєї дитини. Посилання позивача на скрутне особисте матеріальне становище, не є тими підставами, які тягнуть не виконання обов'язку утримання дитини та не може і не повинно ставитися в залежність від пасивної поведінки батька щодо знаходження законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку власної дитини. Батько має шукати способи виконання обов'язку, а не причини, з яких він не здатен сплачувати аліменти. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 192 СК України, суд дійшов до переконання в тому, що наявні підстави для зменшення розміру аліментів в частині стягнення з позивача на користь та на утримання [PERSON], з 1 500, 00 гривень на 500, 00 гривень, щомісячно, починаючи з часу набрання даним рішенням суду законної сили до досягнення донькою [PERSON], [INFO], трирічного віку.Підстави для зменшення розміру аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], з 1 500, 00 гривень до 500, 00 гривень- відсутні. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Вирішуючи питання про зміну розміру аліментів суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом, також, прийнято до уваги, що обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, на що звернув увагу в п. 23 Постанови Пленуму№ 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Верховний Суд України від 15.05.2006 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір в сумі 640, 00 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial