Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить поділити між нею та відповідачем майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступним чином: Визнати за позивачем право осо\-бистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , на земельну ділянку площею 0,25 га. з кадастровим № [NUMBER] , розташовану за адресою [ADDRESS] , на земельну ділянку площею 0,2563 га. з кадастровим № [NUMBER] , розташовану за адресою [ADDRESS] , а також на земельну ділянку площею 0,047 га. з кадастровим № [NUMBER] , розташовану за адресою [ADDRESS] . Визнати за відповідачем право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , на земельну ділянку площею 0,25 га. з кадаст\-ровим № [NUMBER] , розташовану за адресою [ADDRESS] , на автопричеп "Путник" 814002 з № кузова [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . Свої вимоги мотивує тим, що з 28.03.2002 р. [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] Подружжя проживало у будинку [ADDRESS] по цьому ж провул\-ку мешкав рідний дядько відповідача - [PERSON] , [INFO] \-дження. Зазначений [ADDRESS] належав [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. [ADDRESS] розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. з ка\-дастровим № [NUMBER] . До неї безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,2563 га. з кадастровим № [NUMBER] , яка внесена до реєстру речо\-вих прав на нерухоме майно під такою ж самою адресою. 30.12.2009 р. сторони по справі, як подружжя, уклали з [PERSON] договір довіч\-ного утримання. За цим договором [PERSON] передав їм у власність зазначені вище житловий будинок та земельні ділян\-ки. Набувачем за текстом договору виступив відповідач, а позивач надала своєму чоловіку відповідну нотаріально посвідчену згоду на укладення вказаного правочину. Протягом 7 років позивач особисто доглядала за [PERSON] . З них останні 6 років сторони по справі зму\-шені були взяти [PERSON] жити до себе - у [ADDRESS] , адже він перебував вже у безпорадному стані. Отже, останні 6 років позивач з відповідачем проживали з [PERSON] однією сім`єю, вели з ним сумісне господарство. [INFO] [PERSON] помер. В 2017 році шлюб між сторонами по справі було розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області. Але відповідач не визнає за позивачем право на зазначене вище майно з тієї підстави, що тільки він зазначений у договорі довічного утримання як набувач. Під час шлюбу сторони по справі набули право власності на житловий [ADDRESS] , який вони розбудовували за рахунок коштів подружжя протягом 6 років - з березня 2002 р. по вересень 2007 р. Право власності на зазначений будинок виникло у них на підставі свідоцтва про право власності, виданого на ім`я відповідача. Вже після реєстрації права власності на будинок за рахунок спільних коштів були проведенні ремонтні роботи у вищезазначеному будинку. Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га., право власності на яку також набуте відповідачем під час шлюбу. До неї безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,047 га., право власності на яку набуте відповідачем на підставі свідоцтва про право власності. Відповідач здійснив приватизацію цих ділянок у 2014 р. - під час перебування у шлюбі, але без відома позивачки. Під час шлюбу сторони по справі придбали за спільні гроші подружжя: автомобіль CHERY AMULET, н.з. [NUMBER] , автомобіль МАЗ 5551, автопричеп «Путник» 814002 н.з. [NUMBER] . Позивач зазначає у своїй позовній заяві про те, що відповідач не працює та не працював останніх 15 років. Відповідач 31.08.2016 р. здійснив відчуження належних подружжю автомобілів МАЗ 5551 та CHERY AMULET. Про відчуження автомобілів позивачка дізналася тільки у лютому 2018 р. з відповіді ТЦС МВС. Адже Відповідач продовжує користуватися цими автомобілями і на момент подання позову. Автомобілі досі зберігаються за адресою [ADDRESS]. Крім того, набувачем цих автомобілів є мати відповідача - [PERSON] , 1940 р. народження. Також позивач зазначила, що відповідач не визнає за позивачкою право на все зазначене вище нерухоме майно та на цій підставі вигнав позивачку та їх неповнолітню дитину - [PERSON] ( [INFO] ) як з [ADDRESS], так і з [ADDRESS] , а також пред`явив позов про припинення їхнього з донькою права користування [ADDRESS] (справа № 496/3910/17). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї позивач мешкає в орендованому будинку із двох кімнатах площею 9 та 12 кв.м. у складних житлово-побутових умовах з пічним опаленням, без центрального водопроводу, з поліетиленовою плівкою замість вікон. Тож позивач вимушена звернутись до суду з відповідною заявою. В судовому засіданні позивач та її представник на позовних вимогах наполягали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, заслухавши пояснення та заперечення сторін, допитавши свідків, суд вирішив наступне: 28.03.2002 року між сторонами по справі було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 25. (а.с. 118 том 1). Рішенням Біляївського районного суду від 28.12.2016 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с. 24-26 том 1). Від шлюбу сторони по справі мають спільну дитину [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 23 том 1). [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.12.2007 року належить 2-х поверховий житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] (а.с. 35 том 1). 09.02.2008 року відповідач зареєстрував своє право власності на вищевказаний житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17677188 від 09.02.2008 року (а.с 36 том 1). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ніяких інших реєстраційних дій щодо вищевказаного майна не вчинялось (а.с. 40-41 том. 1). Вищевказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. з кадастровим № [NUMBER] , яка також належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності серія та номер: 16801158 від 27.01.2014 року, також до зазначеної земельної ділянки безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,047 га з кадастровим № [NUMBER] , яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: 16644465 від 24.01.2014 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 117959892 від 21.03.2018 року (а.с. 37-39 том 1). Відповідно до витягу з рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області, 19 сесія 6 скликання вбачається що відповідачем було набуто безоплатно у приватну власність вищевказані земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд / присадибні ділянки / ведення особистого господарства, що знаходяться за адресою [ADDRESS] (а.с. 140 том 2). Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2017 року, було позбавлено [PERSON] та [PERSON] , права користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 42-43 том 1). Відповідно до довідки виданої Великодальницькою сільською радою Біляївського району Одеської області від 20.03.2018 року № 223, громадянка [PERSON] та громадянин [PERSON] з 2002 року по 2016 рік спільно обробляли земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 0,2500 га та 0,0470 га (кадастрові номери земельних ділянок: [NUMBER] та [NUMBER] ) (а.с. 44 том 1). Відповідно до п. 5 ч. 1ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як роз`яснено в абз. 1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81,116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Житловий будинок з надвірними спорудами, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] , а також земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , належали [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок серії [NUMBER] від 30.10.2009 року (а.с. 98 том 1), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24562228 від 25.11.2009 року (а.с. 99 том 1), державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 28.09.2009 року (а.с. 102 том 1), державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 106 том 1), а також довідками державного комітету України із земельних ресурсів Головного управління держкомзему у Одеській області Держкомзему у Біляївському районі Одеської області від 07.10.2009 року (а.с. 103, 107 том 1), витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянку від 07.10.2009 року (а.с. 104, 108 том 1), витягами з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру серія [NUMBER], серія [NUMBER] (а.с. 105, 110 том 1). Згідно довідки виконавчого комітету Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 4946 від 24.12.2009 року, [PERSON] проживав один в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 101 том 1). Відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 30.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Родінковою Л.В., зареєстрованим у реєстрі за № 1824, [PERSON] передав у власність [PERSON] , житловий будинок з надвірними спорудами, земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , а також земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 95-96 том 1). [PERSON] надала згоду [PERSON] на укладання та підписання договору довічного утримання (догляду), згідно з яким останній зобов`язався довічно утримувати громадянина [PERSON] , що підтверджується згодою [PERSON] від 30.12.2009 року, зареєстрованою в реєстрі за № 1823 (а.с. 115 том 1). Житловий будинок з надвірними спорудами, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] , а також земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER] , які знаходяться за адресою: [ADDRESS] належать [PERSON] , що підтверджується інформаційними довідками з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 27 - 34 том 1). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що позивач по справі її тітка, а також те, що її тітку вигнав відповідач з [ADDRESS], в [ADDRESS] її також не пускають жити, також зазначила, що в [ADDRESS] проводились ремонтні роботи під час шлюбу сторін по справі, Відповідач в період шлюбу підробляв на вантажному автомобілі. В [ADDRESS] [PERSON] ніколи не була, але їй відомо зі слів, що за [PERSON] доглядала позивач по справі, особисто при цьому вона не була присутня. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що позивач та її сини працювали та робили господарські роботи в [ADDRESS] в якому вони на той час проживали, відповідача вона ніколи не бачила в алкогольному сп`янінні, відомості щодо ремонтних робіт в [ADDRESS] їй не відомі та причини з яких позивач залишила [ADDRESS] їй відомі лише зі слів сусідів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що відповідач по справі має вантажну машину, а легкову він продав, ремонтні роботи у [ADDRESS] проводились, але за чиї кошти він не знає, при яких обставинах [PERSON] пішла з [ADDRESS] йому не відомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що зі сторонами по справі вони куми, зазначила, що відповідач вигнав позивачку з [ADDRESS] , позивач доглядала за [PERSON] , в [ADDRESS] вона бувала 2-3 рази на місяць. У відповідача є два автомобіля легковий та вантажний, якими він користується по сьогоднішній день. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що їх з будинку вигнав відповідач по справі, він не дає можливості їм жити в жодному з будинків, на теперішній час вони з позивачем проживають на квартирі, яку орендують, за померлим [PERSON] , доглядала вона та позивач, з позовом про стягнення аліментів до відповідача вона не зверталась. Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку. Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. За правилами ст. 746 ЦК України, сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов`язок перед відчужувачем (ч. 3ст. 746 ЦК України). Зміст обов`язків набувача за договором довічного утримання визначений уст. 749 ЦК України. В період шлюбу із [PERSON] , а саме 30.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який встановлював права та обов`язки сторін договору. Відповідно до договору довічного утримання позивач не є набувачем та на неї не було покладено жодних обов`язків. Згідно зі ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу (з моменту державної реєстрації договору). Норми СК України у ст. ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Конструкція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно з роз`ясненнями у п. 22 Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Вказана правова позиція Верховного Суду України згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Свідчення свідків суд не бере до уваги так, як всі свідки є сусідами, родичами та друзями позивача, тому на думку суду вони можуть бути заінтересовані у вирішенні майнового спору на користь позивача. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України позивачем не надано, а судом не здобуто жодного належного та допустимого доказу щодо наявності підстав для визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вищезазначеного нерухомого майна. Таким чином, оскільки договір довічного утримання від 30.12.2009 року було укладено між [PERSON] , як відчужувачем майна лише з [PERSON] , який виконував умови даного договору довічного утримання до смерті відчужувача майна, то дане спірне майно не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і саме тому позовні вимоги [PERSON] є безпідставними. Всі інші надані до матеріалів справи докази, не підлягають дослідженню так як не мають жодного відношення до предмету спору. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що твердження, викладені позивачем у позовній заяві не знайшли свого підтвердження, а тому вважає за необхідне відмовити повністю в задоволенні позовної заяви [PERSON] .

Outcome: dismissed