Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

У грудні 2017 року позивачі звернулися до суду з даним позовом. Позивачі обґрунтовують свою позицію тим, що 20.07.2006 року між позивачем [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/06-11/2200, згідно якого позивачці [PERSON] було надано кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 150 000 грн. під 17% річних на споживчі цілі. Термін повернення кредиту - 19 липня 2013 року. У якості забезпечення виконання умов кредитного договору був укладений договір іпотеки. В іпотеку передано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 25.06.2009 року приватним нотаріусом був вчинений виконавчий напис, яким звернено стягнення на предмет іпотеки. Позивачі вказують, що на момент вчинення виконавчого напису заборгованість не була безспірною, оскільки не відповідає довідці про операції за кредитом, а також у стягувача невиникло право на стягнення пені, яка включена до виконавчого напису. Крім цього, виконавчий напис не містить строку за який проводиться стягнення, що також є підставою для його скасування. Позивачі просили суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Комарницької О.В., вчинений 25 червня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 2824, судові витрати покласти на відповідача. Не погоджуючись з даним позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» через свого представника надав суду відзив, у якому вказав, що відповідач мав право на стягнення пені, оскільки зобов`язання, відповідно до п. 9.1кредитного договору повинно було виконуватись щомісячно. Крім цього, зазначив, що оскільки позов подано через 9 років, то позивач пропустив строк позовної давності, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити. У подальшому відповідачем подано до суду заяву, в якій він просить провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю спору між сторонами, оскільки 13.06.2018 року між позивачкою [PERSON] та АТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір про припинення зобов`язань за кредитним договором № 014/06-11/2200. Представником позивачів подано до суду заперечення проти зазначеної заяви, у яких зазначено, що обтяження з квартири, яка належить позивачам та третім особам на праві приватної власності не знято, а укладення договору про припинення зобов`язань за кредитним договором є додатковою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.12.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 01.06.2018 року представником позивачів подано заяву про забезпечення позову, згідно з якою представник просив суд забезпечити позов, шляхом зупинення стягнення за виконавчим провадженням № 137233817, відкритого на підставі виконавчого напису від 25.06.2009 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою Ольгою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2824 таперебуваючого на примусовому виконанні у Києво-Святошинському районному ВДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області про звернення стягнення на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності. Ухвалою суду від 04.06.2018 року в задоволенні заяви представника позивачів про забезпечення позову було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 13.11.2018 року вказану ухвалу скасовано та прийнято постанову про задоволення заяви про забезпечення позову та зупинення стягнення (номер виконавчого провадження 137233817)на підставі виконавчого напису, вчиненого 25 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О. В. про звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за № 2824. У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Просила суд позов задовольнити. Представник відповідача до суду не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Підтримав поданий відзив, просив суд закрити провадження та відмовити в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності. Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Комарницька О.В., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено зворотними повідомленнями, про причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Приватним нотаріусом надано на ухвалу суду матеріали, за яким було вчинено виконавчий напис. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наведених нижче підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При розгляді справи судом встановлено, що 20 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", та позивачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/06-11/2200. За даним кредитним договором банком було надано позичальнику кредит в сумі 150 000 грн., кредитна ставка за користування яким склала 17% річних, з графіком погашення кредиту, передбаченим в додатку 1 до кредитного договору № 014/06-11/220, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 19 липня 2013 року. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченком М.В., зареєстрованим в реєстрі за № 5357 п. За вказаним договором в іпотеку Банку передано трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст.88 Закону України "Про нотаріат", нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Відповідно до п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Відповідно до роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні", наданий банком розрахунок суми заборгованості не є документом, який підтверджує безспірність вимог банку. Належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, могли бути первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що нотаріус вчиняє виконавчі написи лише у випадку, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Як вбачається з виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., зареєстрованим за № 2824, запропоновано звернути стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За рахунок коштів, виручених від реалізації у встановленому порядку заставного майна задовольнити вимоги ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" в сумі 127272, 28 (сто двадцять сім тисяч двісті сімдесят дві) гривні 28 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 101 343,77 грн.; заборгованість за відсотками - 9837,28 грн.; пеня за несплату кредиту - 8453, 45 грн.; пеня за несплачені відсотки - 5937,78 грн.; витрати за вчинення виконавчого напису - 1700 грн. З поданих суду копій матеріалів, на підставі яких приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис, вбачається, що стягувачем подано заяву про вчинення виконавчого напису, договір іпотеки, кредитний договір, розрахунок заборгованості станом на 25.05.2009 року по кредитному договору № 014/06-11/2200, свідоцтво про право власності на житло від 22 травня 2006 року, претензія-вимога вимоги про порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання №09-14-01/228 від 15 квітня 2009 року, адресованої власникам іпотечного майна з підтвердженням направлення 17 квітня 2009 року. Пунктом 284Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5(яка діяла на момент вчинення виконавчого напису), визначено умови при яких нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Як зазначалось вище, ст. 87 Закону України "Про нотаріат" та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (яка діяла на момент вчинення виконавчого напису), передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Отже, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Суд вважає, що в підтвердження розрахунку необхідно було б також надати первинні документи передбачені ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Виконавчий напис було вчинено на підставі розрахунку заборгованості станом на 26.05.2009 року по кредитному договору № 014/06-11/2200 від 20.07.2006 року. Будь-яких первинних бухгалтерських документів матеріали нотаріуса не містять. Крім того, ні у претензії - вимозі, ні у заяві не вказано на підставі яких саме умов кредитного договору була нарахована пеня та штрафи, за який період. При вчиненні виконавчого напису нотаріусом не перевірено правомірність цих видів нарахувань, щоб підтверджували безспірність вимоги. Суд звертає увагу, що представником відповідача не надано розрахунку боргу ні до відзиву, ні в судовому засіданні, не заявлено клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. При розгляді даної справи судом встановлено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису поклався лише на виконаний банком односторонній, ніякими документами не підтверджений обрахунок суми боргу, пені та штрафу і ця обставина додатково свідчить про наявність між сторонами спору щодо нарахованих санкцій та узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, оскільки підтверджують відсутність безспірності стягнення з боржника заборгованості по кредиту та, відповідно, відсутність правових підстав для вчинення нотаріусом виконавчого напису. В доданій до позовної заяви довідці про операції за кредитом від 07.11.2017 року заборгованість за відсотками на момент вчинення виконавчого напису вказана у сумі 9 318, 07 грн., а не в сумі - 9 837, 28 грн., як визначила нотаріус у виконавчому написі. За таких обставин з огляду на вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності доказів про безспірність заборгованості позивачки [PERSON] за кредитним договором, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Судне може погодитися з твердженням відповідача щодо спливу строку позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У запереченнях на заяву відповідача про закриття провадження у справі представник відповідачів зазначив, що позивач [PERSON] дізналася про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у 2016 році, коли державним виконавцем було призначено суб`єкта оціночної діяльності для надання висновку щодо вартості квартири, співвласником якої вона є. Доводи відповідача про те, що перебіг строку позовної давності починається з часу, коли вчинено виконавчий напис, а не з часу, коли особа, право якої порушено, дізналися про таке порушення, - є необґрунтованими, оскільки в документах надісланих приватним нотаріусом на вимогу суду, містяться лише поштові повідомлення про направлення банком на адресу співвласників квартири претензії - вимоги про порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання з вимогою повернути в повному обсязі кредитні кошти та сплатити відсотки. Поштових повідомлень про направлення на адресу співвласників іпотечної квартири виконавчого напису про звернення стягнення на квартиру в рахунок заборгованості за кредитним договором ні матеріали, надіслані суду приватним нотаріусом, ні матеріали справи не містять. З огляду на таке суд припускає можливість того, що позивач [PERSON] могла довідатися про порушення свого права лише в процесі здійснення процедури стягнення виконавчою службою майна, співвласником якого вона є. З огляду на викладене, строк звернення до суду з даним позовом не може вважатися пропущеним. Доказів належних та допустимих на спростування даних обставин та на підтвердження доводів про обізнаність позивачів про вчинений виконавчий напис з моменту його вчинення, відповідачем не надано, обмежившись лише власними запереченнями. Одне лиш посилання відповідача на обізнаність позивачів про вчинений виконавчий напис, зважаючи, що дані обставини мають бути підтверджені як направленням його позивачам, так і отримання ними відповідних листів, не може бути достатнім доказом на підтвердження вимог. Відповідно до ст. 255 ЦПК України провадження по справі підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмету спору. Так, ЦПК України передбачає право позивача змінити або предмет позову, або підстави позову, проте одночасна зміна предмета позову та підстав позову прямо забороняється. Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Тому в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, а це за своєю суттю - уже новий позов. Саме у зв`язку із цим законодавцем закріплено альтернативну зміну предмета або підстав позову. Згідно із нормами цивільного процесуального права, предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Вказана дефініція дає правильне розуміння того, що позивач, звертаючись до суду, має матеріально-правову заінтересованість захистити своє право. Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки : виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстав позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову. Варто зазначити, що підставою позову не може вважатись посилання позивача на певні норми матеріального права. Пленум Верховного Суду України в п. 9Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору. Крім того, поряд із предметом і підставою позову виділяють окремий елемент позову - його зміст. Під змістом позову розуміють вид (спосіб) судового захисту, що прямо передбачається законом (наприклад,ст. 16 Цивільного кодексу України), з яким позивач звертається до суду. Законодавець у ч. 1ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права й інтересу, а в ч. 2ст.16ЦК України наведене орієнтовний перелік способів здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Предметом позову є позовні вимоги. Таким чином, предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач; підстава позову - те, чим позивач обґрунтовує свої вимоги; зміст позову - це спосіб захисту порушеного права. Таке ж розуміння елементів позову закріплюється на рівні судової практики, зокрема у п.9Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року за № 5. Під предметом спору розуміється об`єкт спірних правовідносин, тобто благо, щодо якого виникає спір між позивачем та відповідачем. Встановлено, що позивач просить суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Тобто предметом спору є саме дотримання вимог закону при його вчиненні. Підставами та змістом позову є саме захист права позивача на належне майно. Тому суд не може погодитись з твердженням відповідача про необхідність закриття провадження через відсутність предмету спору, оскільки виконавче провадження не було закінчено з-підстав, що унеможливлюють повторне звернення з заявою про виконання у примусовому порядку виконавчого напису. Відповідач надав суду постанову про повернення виконавчого листа, що надає можливість стягувачу повторно пред`явити його до виконання. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. За положеннями ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивачів слід стягнути судовий збір, сплачений за подання позовної заяви у розмірі 1280 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 320 грн.

Outcome: approved