Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

15.01.2015 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який було уточнено в ході судового розгляду заявою від 17.02.2015 р. та остаточно просив: - стягнути з [PERSON] на користь позивача проценти за користування відповідачем його коштами за період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року в сумі, що еквівалентна 3 556 (трьом тисячам п'ятсот п'ятдесяти шести) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, трьох процентів річних від простроченої поверненням позики за період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року в сумі, що еквівалентна 1 049 (одній тисячі сорока дев'яти) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, а всього на суму, еквівалентну 4 605 (чотирьом тисячам шестистам п'яти) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, а також неустойки за період з 17 лютого 2014 року по 17 лютого 2015 року в розмірі 1 825 000 (один мільйон вісімсот двадцять п'ять тисяч) гривень. - в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] за Договором позики від 25 грудня 2009 року в редакції відповідно до Додаткового договору до договору позики від 08 липня 2010 року в сумі, яка визначена, Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2014 року та Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2015 року, а саме - суми боргу, що еквівалентна 34 944 (тридцяти чотирьом тисячам дев'ятистам сорока чотирьом) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, суми неустойки в розмірі 280 000 (двісті вісімдесят тисяч) гривень, а також судового збору у розмірі 3 441 гривня та вимог, які пред'явлені в цьому уточненому позові, щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування відповідачем його коштами за період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року в сумі, що еквівалентна 3 556 (трьом тисячам п'ятсот п'ятдесяти шести) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, трьох процентів річних від простроченої поверненням позики за період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року в сумі, що еквівалентна 1 049 (одній тисячі сорока дев'яти) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, а всього на суму, еквівалентну 4 605 (чотирьом тисячам шестистам п'яти) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, а також неустойки за період з 17 лютого 2014 року по 17 лютого 2015 року в розмірі 1 825 000 (один мільйон вісімсот двадцять п'ять тисяч) гривень, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 27 (двадцять сім) житловою площею 53,7 кв.м., загальною площею 86,1 кв.м., а саме приміщення № 2, 4, 6, (два, чотири, шість) житловою площею 41,9 кв.м. та № 9 (дев'ять) житловою площею 11,8 кв.м., у будинку [ADDRESS] - шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України "Про іпотеку" процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] право на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу. - надати [PERSON] право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця [PERSON] до Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України, Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", органів нотаріату і приватних нотаріусів, та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з вирішенням цих питань. - виселити [PERSON] з іпотечного майна-квартири №27(двадцять сім) житловою площею 53,7 кв.м., загальною площею 86,1 кв.м., а саме приміщення № 2, 4, 6, (два, чотири, шість) житловою площею 41,9 кв.м. та № 9 (дев'ять) житловою площею 11,8 кв.м., у будинку [ADDRESS]. - передати предмет іпотеки - квартиру № 27 (двадцять сім) житловою площею 53,7 кв.м., загальною площею 86,1 кв.м., а саме приміщення № 2, 4, 6, (два, чотири, шість) житловою площею 41,9 кв.м. та № 9 (дев'ять) житловою площею 11,8 кв.м., у будинку [ADDRESS] - в управління позивача [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України Про іпотеку" процедурою продажу. - стягнути з [PERSON] на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати. При цьому позивач посилався на те, що відповідачка не виконувала взяті на себе зобов'язання згідно укладених між сторонами договорів, позивач був змушений звертатися до суду із позовами та в судовому порядку стягувати з неї суми боргу. Однак, примусове стягнення боргу за виконавчими листами станом на день подання позову не проведене, позивач звернувся до суду, через невиконане зобов'язання, з позовом про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки. В судове засідання представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, не з'явилась, подала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити їх з підстав, викладених в позовній заяві, проти відкладення розгляду справи заперечувала та просила розглянути справу в даному судовому засіданні. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності в судове засідання втретє не з'явилась, про час та місце судового розгляду сповіщена у встановленому законом порядку, подала письмову заяву про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому судовому засіданні. Зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якої, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, враховуючи також належне сповіщення представника відповідача про час та місце судового розгляду, суд вважає за необхідне розглянути цивільну справу з урахуванням усіх письмових доказів, які були надані сторонами та долучені до матеріалів справи. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 25 грудня 2009 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] в позику валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 24 800 (двадцять чотири тисячі вісімсот) доларів США з умовою повернення цих коштів в порядку та в строки передбачені Договором, але не пізніше 25 червня 2010 року, про що між ними був укладений Договір позики, викладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховой) Г. І. за реєстровим № 4168/ Крім того, 08 липня 2010 року відповідач допозичила у позивача 8 400 (вісім тисяч чотириста) доларів США, у зв'язку з чим того ж дня між нею та [PERSON] був укладений Додатковий договір до Договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. та зареєстрований нею в реєстрі за № 2011. Відповідач порушила взяті на себе зобов'язання за Договором позики від 25 грудня 2009 року за реєстровим № 4168 в редакції відповідно до укладеного до нього Додаткового договору від 08 липня 2010 року за реєстровим № 2011 і замість належних до повернення 33 200 (тридцяти трьох тисяч двохсот) доларів США повернула позивачеві лише 7 600 (сім тисяч шістсот) доларів США. Тому, оскільки свої зобов'язання з повернення позивачеві залишку неповернутої частини позичених коштів відповідач добровільно не виконала, позивач був змушений звернутися за захистом своїх прав і законних інтересів в суд. За результатами розгляду цивільної справи № 640/17663/13-ц (провадження № 2/640/373/14) за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за Договором позики Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення від 04 квітня 2014 року, яким стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу, еквівалентну 34 944 (тридцяти чотирьом тисячам дев'ятистам сорока чотирьом) доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також неустойку за прострочення виконання [PERSON] зобов'язань за Договором позики з повернення [PERSON] боргу в сумі 5 180 000 (п'ять мільйонів сто вісімдесят тисяч) грн.; сплачений судовий збір в розмірі 3 441 (три тисячі чотириста сорок одна) грн. 00 коп. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2014 року набрало законної сили 14 серпня 2014 року. 08 жовтня 2014 року через свого представника відповідач звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 04 квітня 2014 року. Однак ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2014 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором позики, відмовлено. Не погодившись із цим, представник відповідача звернулась до Апеляційного суду Харківської області з апеляційною скаргою з проханням скасувати Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2014 року і ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог позивача про стягнення неустойки. 05 лютого 2015 року Апеляційний суд Харківської області виніс Рішення по цивільній справі № 640/17663/13-ц (провадження № 22ц/790/719/15) в якому Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2014 року змінив, і зменшив розмір неустойки, яку необхідно стягнути з [PERSON] Петрівни на користь [PERSON] з 5 180 000 гривень до 280 000 гривень. В іншій частині Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2014 року залишив без змін. Загальна сума боргу відповідача перед позивачем за укладеним між ними договором позики вже була предметом судового розгляду і визначена судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому, в силу ч. З ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. Незважаючи на вказані судові рішення, визначена ним сума заборгованості відповідачем позивачеві не сплачена. Примусове стягнення боргу за виконавчими листами станом на день подання позову в суд не проведене. Згідно ч. 1ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом. За відсутності інших передбачених договором або законом підстав, відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Оскільки у визначеному судовим рішенням розмірі відповідач свого боргу за договором позики не повернула, це грошове зобов'язання залишилося невиконаним і, відповідно, не припинилося. За невиконання своїх грошових зобов'язань відповідач продовжує нести цивільно-правову відповідальність, передбачену законом. Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду про те, що сплата інфляційних нарахувань та трьох процентів річних може бути лише як невід'ємна частина вимоги про сплату основного боргу є необґрунтованим, так як статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Стаття 1048 ЦК України зазначає, що "позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Домовленості щодо іншого розміру процентів за користування відповідачем позиченими у позивача коштами, в Договорі позики від 25 грудня 2009 року в редакції відповідно до Додаткового договору від 08 липня 2010 року Сторонами досягнуто не було. Залишок основної неповернутої суми боргу становить 25 600 доларів США, що встановлено Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2014 року. Станом на момент складення уточненої позовної заяви і звернення із нею до суду, сума процентів за користування відповідачем коштами позивача за період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року складає 3 556 (три тисячі п'ятсот п'ятдесят шість) доларів США. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Про те саме йдеться і в положеннях ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України. За нормою ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Загальна сума нарахованих позивачем трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України за час прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань з повернення позивачеві боргу у період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року складає 1 049 (одна тисяча сорок дев'ять) доларів США. Крім того, сторонами передбачено спосіб забезпечення виконання відповідачем її зобов'язань з повернення позивачеві позичених коштів ще й безпосередньо умовами укладеного ними Договору позики. Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. За ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Стаття 549 визначає неустойку як грошову суму, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Умовою п. 4 Договору позики від 25 грудня 2009 року Сторонами було передбачено обов'язок відповідача (в договорі - "Позичальники") сплатити на користь позивача (Позикодавця) неустойку в розмірі 5 000 (п'ять тисяч) гривень за кожен день прострочення виконання зобов'язання по поверненню позики. Станом на момент складення уточненої позовної заяви і звернення із нею в суд, період прострочення виконання відповідачем її зобов'язань за Договором позики з повернення позивачеві заборгованості становить 449 днів. Загальний розмір належної до сплати відповідачем на користь позивача неустойки за останній перед поданням розглядуваного позову рік прострочення в період з 17 лютого 2014 року по 17 лютого 2015 року становитиме результат від множення кількості днів прострочення на розмір щоденної неустойки: ' 365 днів х 5 000 гривень = 1 825 000 (один мільйон вісімсот двадцять п'ять тисяч) гривень Відповідно ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватися в грошовій одиниці України - гривні. Сума доданків процентів за користування відповідачем коштами позивача на рівні облікової ставки НБУ відповідно до ст. 1048 ЦК України та трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України дорівнює: 3556 доларів США (проценти за користування позиченими коштами) + 049 доларів США (три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу) = 605 (чотири тисячі шістсот п'ять) доларів США Враховуюче наведене обґрунтування, вимоги позивача полягають в стягненні з відповідача на його користь процентів за користування відповідачем його коштами в розмірі суми, що еквівалентна 3 556 (трьом тисячам п'ятсот п'ятдесяти шести) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, трьох процентів річних від простроченої поверненням позики в розмірі суми, що еквівалентна 1 049 (одній тисячі сорока дев'яти) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, а всього на суму, еквівалентну 4 605 (чотирьом тисячам шестистам п'яти) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, а також неустойки в розмірі 1 825 000 (один мільйон вісімсот двадцять п'ять тисяч) гривень. Для визначення ціни позову, позивач розрахував гривневий еквівалент належної до стягнення з відповідача на його користь суми коштів на дату звернення із цим позовом в суд як результат від множення визначених позивачем суми процентів за користування відповідачем позиченими в нього коштами та суми трьох процентів річних від простроченої поверненням частини позики в іноземній валюті (доларах США) на офіційний курс Національного банку України цієї валюти в українських гривнях. 4 605 $ США х 26,049893 грн. / $ США = 119 959 грн. 75 коп. Загальний розмір вимог позивача дорівнює сумі доданків гривневого еквіваленту процентів за користування відповідачем позиченими у позивача коштами і трьох процентів річних від простроченої поверненням частини позики із визначеною неустойки: 119 959 грн. 75 коп. + 1 825 000 грн. 00 коп. = 1 944 959 грн. 75 коп. Однак, одночасно із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики, позивач просить суд звернути стягнення на належне відповідачеві іпотечне майно - квартиру № 27 житловою площею 53,7 кв. м., загальною площею 86,1 кв. м., а саме приміщення 2, 4, 6 житловою площею 41,9 кв. м. та № 9 житловою площею 11,8 кв. м. у будинку [ADDRESS]. Суд зазначає, що відповідно п. 42 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Оскільки відповідач [PERSON] є іпотекодавцем квартири, на яку позивач просить звернути стягнення, задля уникнення подвійного стягнення, розрахована позивачем заборгованість відповідача за договором позики від 25 грудня 2009 року в редакції відповідно до Додаткового договору від 08 липня 2010 року у вигляді процентів за користування позикою за період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року в сумі, еквівалентній 3 556 $ США, трьох процентів річних за цей період в сумі, еквівалентній 1 049 $ США та неустойки в сумі 1 825 000 грн. 00 коп. не підлягає стягненню на користь позивача, і в задоволенні цієї вимоги йому має бути відмовлено. Що стосується вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики від 25 грудня 2009 року, того ж дня між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої сторони, було укладено Іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, 25 грудня 2009 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малахової Г. І. за реєстровим № 4170. За умовами Іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань Відповідача з повернення Позивачеві боргу за договором позики Відповідач передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 27 (двадцять сім) житловою площею 53,7 кв.м., загальною площею 86,1 кв.м., а саме приміщення № 2, 4, 6, (два, чотири, шість) житловою площею 41,9 кв.м. та № 9 (дев'ять) житловою площею 11,8 кв.м., у будинку [ADDRESS] (надалі за текстом - "предмет іпотеки"). Предмет іпотеки є власністю Відповідача і належить їй наступним чином: - приміщення № 9, що складає 22/100 частки відчужуваної квартири на підставі Договору купівлі-продажу № У-09-1143-Н, посвідченого Харківською Універсальною біржею 09 вересня 1996 року, зареєстрованого на Харківській Універсальній біржі на підставі біржевого контракту Б- 09-1143 -Н від 09 вересня 1996 року; право власності зареєстроване Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації 10 вересня 1996 року за реєстровим № П-2-11180. - приміщення № 2, 4, 6, що складають 78/100 частки відчужуваної квартири на підставі Договору купівлі-продажу № У-09-1144-Н, посвідченого Харківською Універсальною біржею 09 вересня 1996 року, зареєстрованого на Харківській Універсальній біржі на підставі біржевого контракту Б-09-1144-Н від 09 вересня 1996 року; право власності зареєстроване Державним комунальним підприємством Харківського міського бюро технічної інвентаризації 10 вересня 1996 року за реєстровим № П-2-11180. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Диспозиція норми ч. 1 ст. 38 Закону передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві здійснюється за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі). Позивач обрав саме такий передбачений Законом України "Про іпотеку" спосіб задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Крім того, відповідно до ч. З ст. 7 Закону, якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: - витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; - витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; - витрат на страхування предмета іпотеки; - збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про задоволення вимог за Договором позики від 25 грудня 2009 року в редакції відповідно до Додаткового договору до договору позики від 08 липня 2010 року в сумі, яка визначена, Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2014 року та Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2015 року, а саме - суми боргу, що еквівалентна 34 944 (тридцяти чотирьом тисячам дев'ятистам сорока чотирьом) доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, суми неустойки в розмірі 280 000 (двісті вісімдесят тисяч) гривень, а також судового збору у розмірі 3 441 гривня та вимоги, які пред'явлені в уточненому позові, щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування відповідачем його коштами за період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року в сумі, що еквівалентна 3 556 (трьом тисячам п'ятсот п'ятдесяти шести) доларам США, що за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі 19 травня 2015 року становить 78 653 грн. 96 коп., трьох процентів річних від простроченої поверненням позики за період з 07 жовтня 2013 року по 17 лютого 2015 року в сумі, що еквівалентна 1 049 (одній тисячі сорока дев'яти) доларам США за курсом Національного банку України, що на день ухвалення рішення у справі становить 23 202 грн. 47 коп., а також неустойки за період з 17 лютого 2014 року по 17 лютого 2015 року в розмірі 1 825 000 (один мільйон вісімсот двадцять п'ять тисяч) гривень, а всього - 34 944 долари США та 2 210 297 грн. 43 коп., за рахунок предмета іпотеки із застосуванням визначеної положеннями ст. 38 Закону України "Про іпотеку" процедури звернення стягнення на нього шляхом продажу будь-якій третій особі-покупцю. Відповідно до ст. 39 Закону, рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). У відповідності із вимогами норми ст. 39 Закону України "Про іпотеку", задовольняючи вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, у своєму рішенні суд обов'язково зазначає, крім іншого, про вжиті ним заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації. Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України "Про іпотеку", після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. У зв'язку з цим, суд вважає можливим вжити заходи щодо збереження предмета іпотеки шляхом передання його в управління позивачеві на період до реалізації іпотечного майна. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" № 898-ІУ від 05 червня 2003 року передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч.3 ст.109 ЖК України. 03 жовтня 2014 року від імені кредитора відповідачу, [PERSON], на адресу її реєстрації засобами поштового зв'язку була направлена письмова Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором (в порядку ст. ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку"). На адресу відповідача вимогу було направлено цінним листом з оголошеною цінністю і, відповідно, описом вкладення та рекомендованою кореспонденцією. З огляду на викладені вище обставини та письмові докази, якими вони підтверджуються, вбачається, що позивачем дотримано порядок попередження відповідача про добровільне виселення, і на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач [PERSON] підлягає примусовому виселенню. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: partial