Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

21.09.2015 року позивач звернувся до суду в порядку ст.117 КЗпП України з позовною заявою до відповідача ДП «Одеський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 69737,29 грн., та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн. При зверненні до суду свої вимоги обґрунтував тим, що з 14 листопада 1990 року працював водієм в філії «Роздільнянський райавтодор» ДП «Одеський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України». 29 серпня 2014 року\~ він був звільнений з займаної посади, у звязку з скороченням штату. В день його звільнення 29 серпня 2014 року відповідач не провів з ним повного розрахунку, затримавши розрахунок до 14.07.2015р.\~ Вважав, що оскільки саме 14.07.2015р. він отримав\~ останні кошти від підприємства, тому період повинен рахуватися саме по цей день та затримка розрахунку по заробітній платі складає за 2014 - 2015 роки 217 днів, а всього 69737,29 грн. При цьому надав розрахунок, згідно якого:\~ середньоденна заробітна плата складає 321,37 грн *217д.= 69737,29 грн. Також зазначав, що той факт, що відповідач в день звільнення не провів з ним повного розрахунку, заподіяло йому моральні страждання. Так як заробітна плата була єдиним джерелом для влаштування його життя та життя його родини, а відсутність грошових коштів на це призвело до втрати нормальних життєвих звязків та додаткових зусиль з його боку для організації свого життя та життя його родини. Моральну шкоду позивач оцінює у 20000,00 грн. 10.11.2015р. Роздільнянським районним судом Одеської області ухвалено заочне рішення по вказаній цивільній справі, яке скасовано ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 03.02.2016р. за заявою відповідача. В порядку ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Представник позивача у судове засідання не заявився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не зявився, по причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково з наступних підстав. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; законами України: "Про оплату праці", "Про індексацію грошових доходів населення", "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року N 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427. Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, 4-рп/2012 для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належним працівникові сум при звільнені та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15 цс13. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належній йому\~ від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 14.11.1990 року по 29.08.2014 рік перебував у трудових відносинах з ДП «Одеський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», і працював на посаді водія, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.50). 29.08.2014 року [PERSON] було звільнено з роботи на підставі ст.40 п.1 КЗпП України за скороченням численності штату, згідно наказу №17-К від 27.08.2014 року, філії «Роздільнянський райавтодор» ДП «Одеський облавтодор» (а.с.50,51). Станом на 29.08.2014 року існувала заборгованість із виплати зарплати позивачу за період\~ червень-серпень\~ 2014 року в сумі 15518,24 грн (а.с.53). У день звільнення відповідач не провів\~з позивачем повного остаточного\~ розрахунку. За період з 29.08.2014р. по 14.07.2015р. позивачу нараховувалася і виплачувалася заборгованість по заробітній платі, що підтверджується виписками по відкритій на імя позивача картці рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» за зазначений період, яку здійснювало Філія «Роздільнянський райавтодор» (а.с.54-56). [PERSON] зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За структурою КЗпП України, ст. 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу. Статтею 34 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасною її виплатою. Частина 2 ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначає, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. [PERSON] з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. N 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713 суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати. Суд вважає, що системний аналіз вищезазначених правових норм вказує на те, що оскільки виплата всіх належних сум за затримку розрахунку при звільненні, яка пов'язана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці, тому всі належні до виплати суми повинні бути включені як складова до заробітної плати,\~ яка повинна бути сплачена у повному обсязі при остаточному фактичному розрахунку. Днем остаточного розрахунку суд вважає 14.07.2015р. Також суд вважає, що для обчислення середньоденної заробітної плати слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (надалі Порядком). [PERSON] абзацом третім п. 2 зазначеного Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. [PERSON] з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року. Так, згідно довідки № 14 від 19.02.2016р. заробітна плата позивача за останні два місяця складала разом 3985,24 грн., а саме: в червні 2014р. 1931,85 грн. та в липні 2014р. 2053,39 грн. (а.с.180). [PERSON] п.п. л) п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховується компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Тому суд не включає до розрахунку середнього заробітку суму компенсації за затримку виплати зарплати за червень 2014 року в сумі 167,55 грн. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців 42 робочі дні ( червень 2014р. - 19 робочих днів, липень 2014р.- 23 робочих дні) згідно Табелів обліку робочого часу (а.с.181-186). Середньоденна заробітна плата складає 3985,24 грн. : 42 днів = 94,89 грн. [PERSON] Міністерства соціальної політики № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу за 2014р.» в вересні 2014р. 22 робочих дні, у жовтні 23 робочих дня, листопаді - 20 робочих днів, в грудні 2014р. 23 робочих дня. [PERSON] Міністерства соціальної політики № 10196/0/14-14/13 від 09.09.2014р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу за 2015р.» в січні\~ 2015р. 20\~ робочих днів, у лютому 20 робочих днів, в березні - 21 робочий день, в квітні 2015р. - 21 робочий день, травень 18 робочих днів, червень 20 робочих днів, липень до 14.07.2015 року 9 робочих днів. Таким чином за період з 29.08.2014р. по 14.07.2015р. - 217 робочих днів. Тому розрахунок повинен складатися таким чином: 94,89 грн. (середньоденна заробітна плата)*217 робочих днів (кількість днів затримки) = 20591,13 грн., що і повинно бути стягнуто з відповідача на користь позивача. Суд не приймає до уваги твердження відповідача, викладені в заяві про перегляд заочного рішення по справі (а.с.111), про те, що наказом по ДП «Одеській облавтодор» №74 від 28.03.2014р. (а.с.124), дія якого була продовжена на 2015 рік наказом №279 від 31.12.2014р. (а.с.125), встановлено працівникам апарату управління ДП «Одеській облавтодор» режим роботи неповного робочого часу (3 дні на тиждень) з 01.04.2014р., оскільки: по-перше, суду не надано доказів про те, що посада, яку займав [PERSON] входила до апарату управління ДП «Одеській облавтодор»; по-друге, згідно табелів обліку робочого часу за березень-серпень 2014 року (а.с.181-186) під час дії цього наказу [PERSON] працював в режимі повного робочого часу (5 днів на тиждень). Щодо заявлених вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень, суд виходить з наступного. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснює, що відповідно до ст. 237 1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи ту обставину, що заробітна плата працівника є єдиним джерелом для влаштування свого життя та життя своєї родини, а відсутність грошових коштів на це привело до втрати нормальних життєвих зв'язків та додаткових зусиль з боку позивача для організації свого життя, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення моральної шкоди, однак, виходячи з принципу розумності і справедливості, такі вимоги підлягають частковому задоволенню та стягненню на його користь моральної шкоди у розмірі 2\~000(дві тисячі) гривень. Відповідно\~ до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн., від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову.

Outcome: partial