Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з цивільним позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про поділ спільного сумісного майна подружжя - коштів, отриманих за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 10 листопада 2015 року зареєстрував шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON]. В кінці січня 2017 року шлюб розпався, відповідач почала проживати у своїх батьків, дитина проживає разом з матір'ю. Позивач сплачує на утримання дити аліменти за рішенням суду. До реєстрації шлюбу позивач почав користуватися кредитною карткою/рахунком, яка була видана на підставі угоди між ним та ПАТ "А-Банк". Починаючи з листопада 2015 року, позивач збільшив кредитний ліміт до 9300,00 грн., а у травні 2016 року - до 11000,00 грн. Дані кошти він використовував на потреби сім'ї, а саме на придбання продуктів харчування, одягу для відповідача, палива (дров), заправки автомобіля та придбання запасних запчастин для нього, побутової техніки для сім'ї, оплати орендованої квартири, а також оплачував витрати, пов'язані з народженням дитини тощо. Після припинення спільного проживання з відповідачем позивач самостійно погасив заборгованість по кредитній лінії за користування вказаною карткою в сумі 15510,00 грн. У звязку з викладеним позивач, посилаючись на норми Сімейного кодексу України, просив визнати боргові зобов'язання по сплаті коштів за кредитною карткою/рахунком спільною сумісною власністю подружжя та стягнути з відповідача на його користь половину боргових зобов'язань в сумі 7786,00 грн., а також судові витрати. Відповідач через свого представника за довіреністю направила до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечила, посилаючись на відсутність належних доказів, які б підтверджували використання кредитних коштів відповідачем. При цьому звертала увагу суду, що кредитний договір укладено позивачем до шлюбу і про збільшення лімітів їй нічого невідомо. Кредитні кошти позивач витрачав виключно на власні потреби, а сім'ю взагалі не забезпечував, що й слугувало підставою для її розпаду. Додана до позовної заяви роздруківка руху коштів по кредитній картці не доводить позицію позивача. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Стверджували, що про збільшення лімітів відповідачу було добре відомо. Позивач також зазначав, що вимушений був витрачати кредитні кошти саме на потреби сім'ї, оскільки його заробітньої плати було недостатньо. При цьому для того, щоб виплатити кредит, йому довелося продати автомобіль. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили, просили відмовити у їх задоволенні повністю. Відповідач додатково пояснила, що під час спільного проживання працювала неофіційно та отримувала заробітну плату, їй також фінансово допомагали її батьки. Заслухвавши пояснення сторіy, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. 10 листопада 2015 року сторони уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 10 листопада 2015 року (а.с. 6). На теперішній час позивач і відповідач проживають окремо, але шлюб між ними не розірвано. Відповідно до довідки Придніпровської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області від 11 грудня 2017 року № 718 відповідач зареєстрована за адресою: [INFO], с. Придніпровське, Чорнобаївський район, Черкаська область (а.с. 24). Згідно з копією акту від 15 листопада 2017 року відповідач разом з дитиною за адресою: вул. Водяника, 1, с. Придніпровське, Чорнобаївський район, Черкаська область не проживають орієнтовно з 25 січня 2017 року (а.с. 7). Cудом встановлено, що позивач користувався кредитною карткою/рахунком № 4323355200007243 на підставі угоди № SAMAB00000000677237 від 23 квітня 2012 року, укладеної між ним та ПАТ "А-Банк". З копії виписки від 30 березня 2017 року, виданої ПАТ "А-Банк" по картці/рахунку [PERSON] № 4323355200007243 і додатковим рахункам договору за період з 1 червня 2011 року по 30 березня 2017 року, вбачається, що 26 листопада 2015 року, 25 травня і 30 серпня 2016 року позивачем збільшено суми кредитного ліміту з 300,00 грн., який існував станом на 23 квітня 2012 року до 9300,00 грн., 11000,00 грн. і 15000,00 відповідно (а.с. 13, 15, 18, 19). При цьому двома платежами 2 березня 2017 року на суми 15000,00 грн. та 510,00 грн. вказану карту поповнено на загальну суму 15510,00 грн., тобто кредит погашено. (а.с. 9). Крім того, вказана виписка містить відомості про зняття різних сум коштів у банкоматах, поповнення мобільного рахунку, придбання пального, оплату продуків в магазині, а також інформацію про поповнення картки та інші операції. Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. 2 і 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімї, як це визначено ч. 4 ст. 65 СК України. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що кредитний договір позивачем укладено до реєстрації шлюбу з відповідачем. Разом з тим позивачем не надано суду належних доказів того, що кредитні кошти використовувалися саме на потреби сім'ї. Зокрема, з доданої до позовної заяви роздруківки неможливо достеменно встановити, що спірні кошти витрачалися позивачем на придбання продуктів харчування, одягу чи на задоволення інших сімейних потреб. Натомість надані позивачем у судовому засіданні письмові розписки[PERSON] від 24 лютого 2018 року, ПП [PERSON] від 23 лютого 2018 року, ФОП [PERSON] від 24 лютого 2018 року, відповідно до змісту яких подружжя [PERSON] в 2015 і 2016 роках за готівкові кошти купували в їх магазинах одяг, взуття, речі хатнього вжитку, меблі, миючі засоби, продукти харчування, дитячі памперси, засоби гігієни, суд оцінює критично, оскільки з їх змісту не вбачається за які саме кошти здійснювалися перераховані покупки (а.с. 37-39). Згідно з ч. 1 і 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 цієї статті Кодексу встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, позивачем не доведено, що кредитний договір укладено в інтересах сім'ї, а грошові кошти витрачалися в інтересах сім'ї та на задоволення її потреб. А відтак, суд дійшов висновку, що вказаний кредитний договір не створює обов'язків для іншого з подружжя, тобто відповідача. Виходячи з наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожен окремо на їх достовірність, допустимість, достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про відсутність будь-яких передбачених чинним законодавством підстав для визнання боргових зобов'язань зі сплати кредитних коштів у розмірі 15573,34 грн. спільною сумісною власністю подружжя, а також стягнення з відповідача у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя половини вказаної суми, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed