Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON]. Позивач, будучи спадкоємцем першої черги за законом, після смерті матері 12.08.2005 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку та майновий фонд майна КСП «Новолозуватське» Криворізького району. Пізніше в 2015 році [PERSON] будучи спадкоємцем першої черги після смерті матері, звернулася до державного нотаріуса Шостої Криворізької державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про спадщину після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], однак нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно та у зв'язку з тим, що спадкове майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], не було зареєстроване за спадкодавцем згідно законодавства, яке діяло на момент оформлення права власності. У зв'язку з вищезазначеними обставинами та неможливістю оформлення належним чином своїх спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері позивач змушена звернутись до суду. Тому просить суд визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO], на житловий будинок, загальною площею 37,4 кв.м, житловою площею 14,1 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач та її представник - [PERSON] в судове засідання не з'явилися, від представника надійшла заява, в якій представник позивача просила справу розглянути за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволені (а.с. 63). Представники відповідача - Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явилися, від них на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника сільської ради. Позовні вимоги визнають. (а.с. 56). Представник третьої особи - Шостої криворізької державної нотаріальної контори, в судове засідання не з'явився, надали заяву про розгляд справи за відсутності представника нотаріальної контори (а.с. 45). В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим позивачем в обґрунтування своїх вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних законних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] від 25.05.2001 року, виданого виконавчим комітетом Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с. 9). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, чинне на час відкриття спадщини, оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO], до даних правовідносин належить застосовувати норми ЦК Української РСР 1963 року. З довідки Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 340 від 17.08.2017 року, та акта від 25.08.2017 року, складеного депутатами Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, видно, що [PERSON] до дня своєї смерті, [INFO], була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 13). Згідно розпорядження голови сільської ради від 08.02.2016 року № 10-06, вул. Московська в с. Новолозуватка Криворізького району Дніпропетровської області перейменовано на вул. «Центральна». Згідно зі ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За життя [PERSON] розпорядження з приводу спадкового майна не здійснила, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 50603932 від 18.01.2018 (а.с. 61). Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO] є її донька [PERSON] - позивач по справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії ЯЮ № 685021 (а.с. 10). З інформації наданої Криворізькою філією державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області № 47/01-17 від 31.01.2018 року (а.с. 59) вбачається, що Криворізькою державною нотаріальною конторою 12.08.2005 року за заявами [PERSON] про прийняття спадщини за законом (на земельну ділянку, на майновий пай) після смерті [PERSON], померлої [INFO] заведено спадкову справу № 300. [PERSON] - позивачу по справі 12.08.2005 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, на земельну ділянку площею 6,140 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території КСП «Новолозуватське» Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, за р. №1-1689 та свідоцтво про право на спадщину за законом, на пайовий фонд майна КСП «Новолозуватське» Криворізького району Дніпропетровської області за р. № 1-1691, що також підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом (а.с. 38,39). При зверненні позивача до Шостої криворізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO], а саме: житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], їй постановою від 22 червня 2015 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно та у зв'язку з тим, що спадкове майно, не було зареєстроване за спадкодавцем згідно законодавства, яке діяло на момент оформлення права власності (а.с. 11). З довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» №89 від 24.01.2018 року видно, що в КП ДОР «Криворізьке БТІ» відсутня інформація щодо нерухомого майна, розташованого за адресою вул. Центральна (Московська), 120, с. Новолозуватка, Криворізький район, Дніпропетровська область (а.с. 54). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Також, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до положень листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вбачається, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Відповідно до положень п. 3.2. розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001 № 127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 № 582/5773, не належать до самочинного будівництва (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований по вул. Центральна (Московська), 120, с. Новолозуватка, Криворізький район, Дніпропетровська область, вбачається, що будівництво житлового будинку за вказаною адресою завершене в 1937 році, а тому воно не є самочинним будівництвом (а.с. 14-16). Згідно положень ст.ст. 100, 101 ЦК УРСР (які діяли на час будівництва спадкового будинку) в редакції 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок, при цьому глава 10 «Особиста власність» цього ж Кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Отже, за законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування його із додержанням встановлених вимог, а набуття права власності не пов'язувалось із реєстрацією вказаної нерухомості. Окрім того, в листі від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що : «Найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. У відповідності до Виписки із по господарської книги Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області с. Новолозуватка за період з 2001 по 2005 р.р. кн. № 3, вбачається, що згідно ст. 142 погосподарського обліку книга № 3, в [ADDRESS] за номером об'єкта по господарського обліку № 334,, ст. 252-253, член домогосподарства, записаний першим [PERSON], [INFO], про смерть якої внесено актовий запис № 07 від 25.05.2001 року (а.с. 68). За таких обставин вбачається, що право приватної власності [PERSON] на житловий будинок було зареєстровано у встановленому на той час порядку шляхом внесення відповідного запису до погосподарської книги Грузької сільської ради Криворізького району, тому позивач має право на успадкування спірного житлового будинку та господарських споруд, оскільки останні належали спадкодавцю. Отже, оскільки позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON], померлої [INFO], але іншим шляхом окрім як в судовому порядку не може реалізувати своє право на спадщину за законом після смерті [PERSON], так як на сьогоднішній день право власності на спірне нерухоме майно не зареєстровано в державних органах реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкодавцем, у зв'язку з чим відсутні правовстановлюючі документи на спірне майно, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем право власності на спірний житловий будинок.

Outcome: approved