Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

11.03.2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на ті обставини, що 17 квітня 2013 р. уклав з відповідачем кредитний договір № 50008427 про надання позивачеві кредиту на придбання автомобіля в сумі 224206,50 грн. зі сплатою 9,90 % річних строком на 60 місяців. Відповідно до додаткової угоди до кредитного договору № 50008427 від 17.04.2013 року строк кредиту було збільшено на 84 місяці. Відповідно до п.п.5.5. кредитного договору позивачем було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами № 28-0199-13-00382 від 18.04.2013 року з ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група". 10.03.2015 року стався страховий випадок ("викрадення"). Зібравши всі необхідні докази, щодо настання страхового випадку, позивач звернувся до страхової компанії та письмово повідомив ТОВ "Порше Мобіліті" про настання страхового випадку. В слідчому відділі Святошинського РУ ГУМВС України в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження внесені до ЄРДР № 12015100080002795 від 23.03.2015 року (правова кваліфікація ч. 3 ст. 289 КК України), ведеться досудове розслідування. Страхова компанія не бажає визнавати подію страховим випадком, а кредитодавець (який є вигодонабувачем за договором страхування відповідно розділу 10 та 14 частини 2 страхового договору) ухиляється від належного виконання договору. 25.12.2015 р. на адресу позивача надійшла вимога ТОВ «Порше мобіліті», щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості у розмірі 16493,55 дол. США і відповідно до обмінного курсу долара США за безготівковими операціями складає 368658,29 грн., з яких: несплачені чергові платежі - 26297,04 грн., штрафні санкції - 1969,19 грн., компенсація страхових платежів відповідно до п. 5.6. договору - 3598,08 грн., що становить 418492,60 грн. Ознайомившись детально з вимогою прийшов до висновку, що його права як споживача фінансових послуг були порушені, оскільки сума боргу не зважаючи на своєчасне погашення до настання страхового випадку не зменшувалась, а збільшувалась. Крім того відповідно до п.1.1. кредитного договору компанія зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі визначеній у кредитному договорі, в українських гривнях. В кредитному договорі сторони встановлюють еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, прийнятній для сторін. В п.п. 1.3 вищевказаного договору вказано, що сторони погоджуються, що кошти у повернення кредиту позичальником відображають справедливу вартість кредиту на момент його видачі та забезпечують отримання компанією очікуваної станом на дату сплати коштів суми на основі діючого обмінного курсу валюти, як це погоджено сторонами у кредитному договорі. Пунктом 1.3.1. кредитного договору передбачено, що розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів в іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунка обмінного курсу банку, зазначеного у кредитному договорі. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунку та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Відповідно до умов кредитного договору визначення розміру щомісячних платежів відбувається шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, обмінного курсу банку чинного на момент виставлення рахунку та призводить до змін в щомісячних витратах щодо виконання зобов'язань за договором споживчого кредитування № 50008427, що підтверджено рахунками-фактурами. В свою чергу графік платежів за відповідним кредитним договором, валюта договору визначено в доларах США, всупереч принципу абзацу 3 частини 1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». В обґрунтування позову зазначив, що відповідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Згідно положень ч.1-4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З метою мінімізації фінансових ризиків споживачів за споживчими кредитами з 16.11.2011 року частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Посилаючись на ст. 524 ч.1 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати оспорюваний кредитний договор недійсним, визнати недійсним гафік погашення кредиту, як додаток до кредитного договору, визнати недійсною додаткову угоду до кредитного договору. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги на підставах зазначених в позові, відповідач не визнав позовні вимоги, посилаючись на письмові заперечення. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд встановив наступне: 17 квітня 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та [PERSON] укладено кредитний договір №50008427 за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 224206,50 грн., що еквівалентно 27510,00 дол. США з відсотковою ставкою 9,90% строком на 60 місяців на придбання автомобіля. Того ж дня було розроблено Графік погашення кредиту, загальних умов кредитування. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором було укладено договір застави транспортного засобу від 19 квітня 2013 р. 10 лютого 2015 р. було укладено додаткову угоду до договору застави транспортного засобу якою було збільшено термін дії кредиту до 84 місяців. Як вбачається з п. 1.3.1. Загальних умов кредитування (додатку до кредитного договору №50008427 ) розмір платежів, що підлягають сплаті позичальником у повернення кредиту та додаткового кредиту, визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення Кредитного договору у Графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту та додаткового кредиту відповідно до виставлених компанією рахунків у гривні; при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів в іноземній валюті, вказаних у графіку погашення кредиту, чинного на момент виставлення рахунку обмінного курсу банку, зазначеного у Кредитному договорі. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни обмінного курсу іноземної валюти на момент висталення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення Кредитного договору, по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту, враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього Кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний Компанією, збільшиться більше, ніж на 2% різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником. Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини. Частина 2 ст. 524 ЦК України передбачає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Слід зазначити, що за приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до постанов Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі N 3-62гс11, від 26.12.2011 року у справі N 3-141гс11, у справі № 910/763/13|3-133гс14 від 07.10.2014 року положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. У розумінні ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Таким чином, положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті. Відтак, коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України. Поряд з цим, слід зазначити, що статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, умовами кредитного договору та загальними умовами кредитування передбачено, що усі платежі за кредитним договором повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначеному вище, відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування. Зазначені умови кредитного договору та загальні умови кредитування підписані позичальником без зауважень. Графіком погашення кредиту передбачені не платежі у гривні, а еквівалент у доларах США, який при сплаті відповідного щомісячного платежу відповідатиме певній сумі у гривні. Даний спосіб розрахунку щомісячного платежу у графіку погашення кредиту відповідає положенням п.1.3.1. Загальних умов кредитування, які є невід'ємною частиною договору. Статтею 204 ЦК України встановлений принцип правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави для визнання правочину недійсним визначені в ч. 1 ст. 215 ЦК України відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача. Втім, як встановлено судом першої інстанції, позивач в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не довів за допомогою належних засобів доказування наявності правових підстав, з якими закон пов'язує недійсність договору. Крім того, з врахуванням встановлених обставин не вбачаються підстави скасування оспорюваного кредитного договору з врахуванням положень ст. ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором внаслідок підвищення курсу іноземної валюти та ріст суми боргу, яку необхідно сплачувати, не є підставою для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору. За таких обставин вбачається висновок про відмову в задоволенні позову. В справі, крім того, міститься клопотання представника відповідача про відшкодування судових витрат на суму 10000 грн. Як вбачається з даного клопотання, що відповідач звернувся до "Юридичної фірми "Вернер", в зв'язку з чим було складено договір про надання юридичних послуг № 24/2010 від 15.10.2010 р., була надана юридична допомога, яка полягала у юридичному консультуванні, підготовки процесуальних документів та участі в судових засіданнях в даній справі. Вартість зазначених судових витрат складає 10000 грн. Зазначене підтверджується: договором про надання юридичних послуг від 15.10.2010р., заявкою № 493 від 07.04.2016 р., рахунком-фактурою № 529 від 12.04.2016 р., актом № 528 від 12.04.2016 р., платіжним дорученням від 22.04.2016 р., з якого вбачається, що відповідач сплатив 10000 грн. ТОВ "Юридичній фірмі "Вернер" 10000 грн. за надання юридичної допомоги в даній справі за позовом [PERSON] до ТОВ "Порше мобіліті". Згідно із ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу та на проведення судових експертиз. У п. п. 47, 48 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 р. №10 роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VІ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VІ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України. При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу слід врахувати, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 вищевказаної постанови Пленуму ВССУ, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Виходячи з вищевикладеного та того, що суду не доведено та не надано розрахунку таких витрат, що є піставою для відмови в відшкодуванні витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed