Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

У червні 2018 року до суду звернулася позивач до [PERSON] в якому просила суд: визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину квартири загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м. за [ADDRESS], а також визначити порядок користування квартирою загальною площею 44,3 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м за [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату № 6 - площею 14,0 кв.м., [PERSON] житлову кімнату № 5 - 12, 9 кв.м., а інші приміщення квартири кухню № 4 - площею 6,00 кв.м., санвузол № 2 - площею 3,1 кв.м.; коридор № 1 - площею 8,3 кв.м. залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позову зазначає, що вона з 29 листопада 1975 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі [PERSON]. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2010 року у цивільній справі № 2-1090/2010р. шлюб розірвано. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі за рахунок спільних коштів сплачено вартість паю у ЖБК "Травневий" за двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,3 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, у будинку [ADDRESS]. 24 серпня 1981 року [PERSON] на сім'ю з трьох осіб ([PERSON], дружина [PERSON] та донька [PERSON]) виданий ордер № 556 на вказану квартиру. Ордер видано на підставі рішення виконкому Броварської міської ради народних депутатів від 10 серпня 1981 року за №322. Право власності на кооперативну квартиру було зареєстровано за відповідачем у 1992 році на підставі довідки від 13.04.1992 р. за № 23, виданої ЖБК "Травневий" і внесено в реєстрову книгу 25.05.1992 року під № 224. Позивач вважає, що квартира [ADDRESS] загальною площею 44,3 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, у будинку [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. У вказаній квартирі проживає позивач разом з відповідачем з 1981 року, але останнім часом стосунки між ними погіршилися і відповідач став вимагати, щоб позивач виселилася з квартири, оскільки вважає квартиру своєю особистою власністю, при цьому 25 квітня 2018 року [PERSON] повідомив про те, що шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду ще у 2010 році. Позивач зазначає, що про вказане рішення суду їй не було відомо. Позивач звернулася з заявою до Броварського міськрайонного суду Київської області і отримала копію судового рішення від 18 березня 2010 року про розірвання шлюбу, в якому вказано, що протягом 10 років сторони не підтримують подружні стосунки і не ведуть спільного господарства, а також те, що позивач не заперечує проти заявленого позову і просить шлюб розірвати. Оскільки відповідач не бажає у добровільному порядку вирішити питання поділу майна, що є спільною власністю, позивач змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права до суду та просить суд задоволити позов. 04 липня 2018 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судовий розгляд. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, пояснення надала аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Суду пояснив, що дійсно вони із позивачем проживають у вказані квартирі, між ними склався порядок користування відповідними кімнатами у квартирі, а саме він користується житловою кімнатою № 5 - 12, 9 кв.м., а кімнату № 6 - площею 14,0 кв.м. займає позивач [PERSON] У січні 2019 року між ними стався конфлікт, дружина вимагала продати цю квартиру, оскільки у їх спільної дочки [PERSON] виникли фінансові труднощі (борги) за кредитними договорами, але він з цим не погоджується, так як він і так у лютому - березні 2008 року подарував їй квартиру, яка належала йому на праві власності та знаходиться за адресою [ADDRESS]. А дану квартиру мав намір подарувати другій донці. Суду зазначив, що його дружина не має права на спірну квартиру, оскільки пайові внески сплачувала його мати [PERSON]. Також відповідач підтвердив ту обставину, що дійсно [PERSON] не була присутня в судових засіданнях під час розгляду справи про розірвання шлюбу, за викликами судовими повістками не з'являлась, чому в рішенні зазначено про її присутність в судовому засіданні йому не відомо, вважає, що просто допущена описка. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши письмові докази у справі, встановивши відповідні обставини у справі та виниклі їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч.1, 2 ст. 76 ЦПК Україн и доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ст. 77, ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 22.24 КпШС України, ст. 60 Сімейного Кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст. 61 Сімейного Кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 65 Сімейного Кодексу України передбачає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За змістом ст.ст. 68, 69 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А, отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного Кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.п. 22 -25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 1975 року, що підтверджується наданою копією свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом ЗАГСУ Броварського міськвиконкому Київської області 30 вересня 1993 року, серії [NUMBER] (а.с. 9) Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 березня 2010 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволений. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі сплачено вартість паю у ЖБК "Травневий" за двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,3 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, у будинку [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 20 травня 2010 року за № 19 виданої головою ОСБ "Травневий". (а.с. 41) 24 серпня 1981 року [PERSON] на сім'ю з трьох осіб ([PERSON], [PERSON] [PERSON]) виданий ордер №556 на вказану квартиру. Ордер видано на підставі рішення виконкому Броварської міської ради народних депутатів від 10 серпня 1981 року за № 322. (а.с. 11) Право власності на кооперативну квартиру було зареєстровано за відповідачем у 1992 році на підставі довідки від 13.04.1992 р. за № 23, виданої ЖБК "Травневий" і внесено в реєстрову книгу 25.05.1992 року під № 224. (а.с. 15) Статтею 15 Закону України "Про власність" від 07.02.1991 р., який втратив чинність на підставі Закону № 997-V від 27.04.2007 року, визначено право одержання громадянином у власність квартири та іншого майна, а саме: член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Статтею 16 цього Закону визначено право власності подружжя, а саме, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 року, що був чинним на час набуття права власності на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином в судовому засіданні безперечно встановлено, що квартира [ADDRESS] загальною площею 44,3 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, у будинку [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, будь-яких інших доказів на спростування даної обставини суду не надано. Як вбачається з технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,3 кв.м, житловою площею 26,9 кв.м, у [ADDRESS] від 27.04.2018 року, виготовленого КП Броварської міської ради "Броварське БТІ", вона складається: з двох житлових кімнат: кімнати 5 - площею 12,9 кв.м; кімнати 6 - площею 14,0 кв.м; кухні 4 - площею 6,0 кв.м; санвузла 2 - площею 3,1 кв.м; коридору 1 - площею 8,3 кв.м. Відповідно до частини 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Враховуючи, що кожному із співвласників належить на праві власності по 1/2 частка спірної квартири, житлова площа якої складає 26,9 кв.м, то частка у житловій площі квартири дорівнює кожному по 13,45 кв.м. Враховуючи те, що позивач фактично користуюся кімнатою 6 - площею 14,0 кв.м, а відповідач кімнатою 5 - площею 12,9 кв.м, що не заперечується сторонами, суд вважає за можливе виділити у користування позивачу [PERSON] кімнату 6 - площею 14,0 кв.м, відповідачу [PERSON] кімнату 5 - площею 12,9 кв.м, всі інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні. Під час розгляду справи відповідач також подав суду заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2010 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано, а тому з цього часу почався трирічний перебіг строків для подачі позову до суду про поділ спільного майна подружжя. В даному разі в задоволенні вказаної заяви слід відмовити виходячи з наступного. Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно з якою перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. При подачі позову до суду позивач [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1513 грн. 51 коп. згідно квитанції від 15 червня 2018 року, тому вказаний судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Outcome: approved