Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій, в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить встановити факт родинних відносин між [PERSON] , померлою [INFO] в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області та [PERSON] , померлим [INFO] в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області, факт постійного проживання [PERSON] разом із [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила [INFO] та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Обґрунтування позовних вимог В обґрунтування позовної заяви позивачка покликається на те, що її тітка [PERSON] приходилася рідною сестрою її батька [PERSON] та була власником житлового будинку в [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] . Разом з нею на момент смерті проживав її рідний брат [PERSON] та батько позивачки, який фактично прийняв у спадщину спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивачки [PERSON] . Після його смерті спадщину фактично прийняла його дружина і відповідно матір позивачки [PERSON] , яка проживала разом з ним на час смерті. [INFO] померла матір позивачки [PERSON] . На випадок своєї смерті матір залишила заповіт на все своє майно в користь позивачки. Позивачка після смерті своєї матері спадщину прийняла, шляхом подачі в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини. Під час юридичного оформлення спадщини позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , що належав померлій і є спадковим майном. Окрім того, позивачка не може документально підтвердити родинні відносини між [PERSON] та [PERSON] , що в свою чергу ускладнює юридичне оформлення спадщини. Вважаючи, що її спадкові права порушено, позивачка звернулася із даним позовом до суду. Процесуальні рішення, постановлені по справі Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Коліщук З.М. від 03.06.2019 позовну заяву залишено без руху./ас.30/ Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Коліщук З.М.. від 04.07.2019 цивільну справу прийнято до розгляду та призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 17.07.2019. /а.с.36-37/ Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.08.2020 головуючим суддею для цього провадження визначено суддю Равлінка Р.Г./а.с.42/ Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінка Р.Г. від 24.09.2020 цивільну справу прийнято до розгляду та призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 02.11.2020./а.с.52/ 02.11.2020 підготовче засідання було відкладено на 11.03.2021./а.с.49-50/ Ухвалою судового засідання від 11.03.2021 року підготовче судове засідання у справі відкладено на 01.06.2021./а.с.61-62/ 01.06.2021 підготовче засідання було відкладено на 27.07.2021./а.с.61-62/ Ухвалою суду від 27.07.2021 підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 04.10.2021./а.с.78-79/ Розгляд справи по суті відбувся 04.10.2021 за участю позивачки та її представника. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, покликаючись на підстави викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги визнає. В судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , пояснили, що [PERSON] та [PERSON] є рідними братом і сестрою та зазначили, що [PERSON] проживав разом із [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті останньої, що наступила [INFO] в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області. Відповідно до ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Частинами 1та 4статті 206 ЦПК встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позовна будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки та свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини Згідно рішення виконавчого комітету Журавнівської районної ради депутатів трудящих Дрогобицької області №446 від 21.12.1957, вирішено продати житловий будинок в [ADDRESS] [PERSON] /а. с.23/. Згідно акту опису та оцінки №12 від 24.02.1958, житловий будинок в [ADDRESS] передано за оплату жительці с. Журавно Журавнівського району Дрогобицької області [PERSON] /а. с.22/. Згідно довідки Журавнівської селищної ради №2897 від 08.11.2018, вулицю 1-го Травня смт. Журавно перейменовано на вул. Івана Паламара, відповідно до рішення Журавнівської селищної ради від 20.11.1991 б/н та згідно зі списками назв вулиць і нумерації будинків в смт. Журавно, виготовлених Стрийським МБТІ в 2010 році, затверджених рішенням Журавнівської селищної ради 25.05.2010 року №402, житловому будинку власником якого був [PERSON] , присвоєно адресу: [ADDRESS] ) /а. с.19/. Згідно довідки Стрийського МБТІ №2614 від 26.12.2018, право власності на будинок в [ADDRESS] не зареєстровано. Рік побудови 1946./а. с.24/. Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] від 19.11.1966, [PERSON] одружився із [PERSON] 19.11.1966 в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області, актовий запис №143, а після одруження дружина отримала прізвище " [PERSON] " /а. с.81/. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 15.04.1967 [PERSON] народилася [INFO] в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області, а її батьками є [PERSON] та [PERSON] /а. с.12/. Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] від 14.07.1998, [PERSON] одружився із [PERSON] 14.07.1998 в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області, актовий запис №10, а після одруження дружина отримала прізвище " [PERSON] " /а. с.13/. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15.03.2012, [PERSON] померла [INFO] в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області у віці 80 років /а. с.8/. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.11.2015, [PERSON] помер [INFO] в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області у віці 75 років /а.с.7/. Згідно довідки Журавнівської селищної ради №2873 від 08.11.2018, [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS] до дня своєї смерті, що наступила [INFO] . Заповіту від [PERSON] у виконкомі Журавнівської селищної ради не посвідчено /а. с.16/. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.05.2018, [PERSON] померла [INFO] в смт. Журавно Жидачівського району Львівської області у віці 76 років /а. с.6/. Згідно довідки Журавнівської селищної ради №2872 від 08.11.2018, [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] до дня своєї смерті, що наступила 30.04.2018. /а.с.15/. Відповідно до заповіту, посвідченого у виконкомі Журавнівської селищної ради 15.10.1999 за №161, [PERSON] заповіла усе своє майно [PERSON] /а.с.9/. Відповідно до постанови нотаріуса №746/02-31 від 27.11.2018, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] , що належав померлій і є спадковим майном /а. с.5/. При вирішенні позовних вимог судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1ст. 13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України(статті1218,1231 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1220ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання [PERSON] за місцем проживання спадкодавця [PERSON] не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачкою та оцінені судом. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові у справі № 484/747/17 від 10 січня 2019 року. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. ст. 1268,1269,1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року№24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва. Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05.08.1992, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивачка має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок в [ADDRESS] . Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивачки. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину із-за відсутності у неї правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. З врахуванням вище наведеного, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на спірний житловий будинок в [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Житловий будинок в [ADDRESS] побудований до 05 серпня 1992 року, він не підлягає прийняттю в експлуатацію. Після смерті [PERSON] даний будинок входить до складу спадщини. Факт постійного проживання [PERSON] та [PERSON] на час її смерті підтверджується зібраними і дослідженими письмовими доказами, поясненнями свідків, які сумнівів у своїй належності та допустимості не викликають. Також, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом, яка прийняла спадщину після смерті спадкодавиці своєчасно та належним чином (у встановленому законом порядку). Відтак, враховуючи, що позивачка оформити право власності на спірний житловий будинок в нотаріальному порядку не має можливості, у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, відповідач проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved