Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

В квітні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до приватного акціонерного товариства "Літинський молочний завод" про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що в першій декаді квітня 2015 року він купив 4 баночки об'ємом 400 гр. "Біо-кефіру" 2,5 % жирності, вартістю 5,90 грн. кожна, виробником якої є [PERSON] "Літинський молочний завод". Покупка була здійснена в кіоску "Масло-Молоко" по вул. Келецькій, 73 в м. Вінниці, що належить відповідачу, де продавець працює без касового апарату. Позивач зазначає, що часто там робить дані закупки. Так, споживши в сім'ї три стакана продукту ним було виявлено, що він не відповідає якості. Фактично це була забілена вода, а не 2,5% "Біо-кефір". Четвертий залишився не використаним. [PERSON] стверджує, що споживання рідини завдало шкоду його здоров'ю. Після лікування він звернувся до продавця, яка підтвердила, що це непоодинокий випадок, на лінії розливу відбувся збій та на заводі про це відомо. Отримавши телефон заводу, позивач намагався зателефонувати, однак працівника кожного разу не було на роботі. Оскільки права позивача, як споживача, були порушені, він звернувся до суду з даним позовом та просить встановити, що виробником продукції було порушено його право споживача на отримання за власні кошти, в установленому порядку, якісної продукції та нанесення йому шкоди неякісною продукцією, що реалізується через торгову мережу кіоску-магазину відповідача, а також стягнути з [PERSON] "Літинський молочний завод" на його користь 100\~000 грн. справедливої сатисфакції за понесену моральну шкоду, страждання і витрати на лікування для відновлення нормальних життєвих зв'язків. Під час розгляду справи в суді позивачем було уточнено позовні вимоги, згідно яких він просить всю суму стягнення з відповідача перерахувати в фонд допомоги АТО в захист України. Ухвалою суду від 06.07.2015 року клопотання позивача було задоволено та залучено до участі в справі в якості співвідповідача фізичну особу підприємця [PERSON] В судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] "Літинський молочний завод" [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, надали письмові заперечення проти позову (а.с. 21-24) та пояснили, що точка роздрібної торгівлі, через яку позивачем було придбано товар належить ФОП [PERSON], з якою у них укладений договір поставки. Таким чином, оскільки товар не був придбаний через фірмову мережу виробника [PERSON] "Літинський молочний завод", то відповідальність за реалізований неякісний товар лежить виключно на стороні, яка реалізувала даний товар, тобто на ФОП [PERSON] "Біо-кефір" 2,5 % жирності виробляється по технологічній інструкції, затвердженій 25.01.2014р., без порушень технологічних параметрів, якість продукції постійно контролюється виробничою лабораторією підприємства по фізико-хімічним та бактеріологічним показникам. Технологічне обладнання знаходиться в робочому стані, поломок і збоїв в роботі не було. Скарг на якість продукції за той період не було. Просили в задоволенні позову [PERSON] відмовити. В судове засідання відповідач фізична особа-підприємець [PERSON] не з'явилася, надавши суду заяву в якій зазначила, що з позовом вона не погоджується, оскільки продукція, яка поставлялась в час, який вказаний позивачем, відповідала усім вимогам якості та безпеці, що було посвідчено відповідними сертифікатами про якість продукції. Щодо твердження позивача, що торгівля здійснюється без касового апарату, то на вимогу покупця вони надають чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на товар. Просила суд розглядати справу за її відсутності та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача [PERSON] "Літинський молочний завод" [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, 02.01.2015 року між [PERSON] "Літинський молочний завод" та ФОП [PERSON] було укладено договір поставки № 0201КН (а.с. 25), згідно умов якого постачальник зобов'язується поставити (передати) покупцеві молочну продукцію, згідно видаткових накладних, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах даного Договору. Підтвердженням якості товару є якісне посвідчення, якими постачальник забезпечує покупця при отриманні товарів. Якісний товар поверненню постачальникові не підлягає. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 року . З направлення на стаціонарне лікування в ДЗ "Український госпіталь для воїнів інтернаціоналістів "Лісова поляна" МОЗ України № 1341 з 08.05.2015 року неврології, суд вбачає, що [PERSON] був поставлений діагноз післятравматична енцефалопатія ІІ-ІІІ ступеня ( а.с. 10). З листа непрацездатності серії АГЧ №822726, виданого 22.05.2015 року вбачається, що позивач [PERSON] хворів з 06.05.2015р. по 22.05.2015р. (а.с. 29). Також з листа непрацездатності серії АГН № 134638 встановлено, що позивач перебував на лікарняному з 13.07.2015 р. по 30.07.2015р. (а.с. 112). Суд не приймає до уваги етикетки "Біо-кефір" 2,5 % жирності (а.с. 40), долучені позивачем, оскільки на них відсутня назва виробника, маса продукту, дата їх виготовлення та споживання, а також інші дані необхідні для ідентифікації, що унеможливлює їх залучення як доказів. Згідно експертного висновку № 000136 п/15 від 19.01.2015р. Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України головного управління ветеринарної медицини у Вінницькій області, судом встановлено, що "Біо-кефір" 2,5 % жирності від партії 453.20 виготовленого 11.01.2015р. [PERSON] "Літинський молочний завод", можуть бути реалізовані за дотримання правил транспортування та зберігання, згідно нормативних документів (а.с.68-69). Аналогічний висновок було підтверджено в експертному висновку № 001840 п/15 від 22.04.2015р. (а.с. 70-72). Також якість продукції "Біо-кефір" 2,5 % жирності в період з 01.04.2015р.- 04.04.2015р., 06.04.2015р., 08.04.2015р.-11.04.2015р, 14.04.2015р. підтверджується посвідченнями про якість (а.с. 73- 82). Відповідно до інформаційної довідки № 826 від 02.07.2015 року, судом встановлено, що "Біо-кефіру 2,5%" в березні 2015 року було вироблено 10597,2 кг., а реалізовано - 10736,4 кг., та у квітні 2015 року вироблено -11687,6 кг., а реалізовано - 11134 кг. вищевказаної продукції. Жодних скарг або рекламацій, за вказаний у довідці період, щодо неналежної якості зазначеної продукції підприємство не отримувало (а.с. 46). Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Цим Законом установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. А виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Частинами 1, 3 ст. 5 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи, що здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд, інші державні органи, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди. Відповідно до ст. 4 вищевказаного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Разом з тим слід зазначити, що в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року № 5 № "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" роз'яснено, щовирішуючи справи про захист прав споживачів у зв'язку з придбанням товарів неналежної якості, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 12, 14 Закону України "Про захист прав споживачів" такі вимоги можуть заявляти споживачі, котрі мають на товари квитанції, товарні чи касові чеки або інші письмові документи, а щодо товарів, на які встановлено гарантійні строки, - технічні паспорти чи документи, що їх замінюють. Оскільки в системі роздрібної торгівлі договір купівлі-продажу, як правило, збігається з його виконанням, на нього відповідно до статей 43, 44 ЦК не поширюються вимоги щодо обов'язкової письмової форми. Тому втрата зазначених документів, неодержання їх при придбанні товару чи неможливість їх відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі-продажу з допомогою свідків; товаром неналежної якості слід вважати такий, що не відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору або вимогам, які до нього пред'являються, наданій щодо нього виготівником чи продавцем інформації, а також проданий після закінчення строку його придатності чи фальсифікований. При поверненні речі неналежної якості її амортизація в період гарантійного строку до уваги не береться. Виходячи з вище наведеного, суд приходить до висновку, що тягар доказування факту придбання, замовлення товарів (послуг) покладається на споживача. Виходячи з вище наведеного, суд звертає увагу на те, що позивачем [PERSON] не було надано суду фіскального чеку, або іншого документу, який міг підтвердити придбання ним через торгівельний кіоск, що належить ФОП [PERSON], продукції "Біо-кефір" 2,5 % жирності. Твердження позивача про те, що він не отримав чеку, в зв'язку з тим, що продавець працювала без касового апарату, суд не приймає до уваги. З свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця вбачається, що [PERSON] зареєстрована фізичною особою- підприємцем 18.05.2010 року (а.с. 102). В п. 6 ст. 9 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" зазначено, що реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій; Так, згідно п. 15 ст. 3 вищевказаного Закону, субєкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобовязані: надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів". Порушення цього правила тягне за собою відповідальність, передбачену зазначеним законом, але не може бути підставою для застосування до порушника адміністративних чи фінансових санкцій, передбачених законодавством з питань оподаткування. Крім того, до п. 5.6 Наказу Міністерстава економіки та з питань європейської інтеграції України "Про затвердження Правил роздрібної торгівлі продовольчими товарами" № 185 від 11.07.2003р., при надходженні продукції на підприємство роздрібної торгівлі прийманню не підлягають молоко і молокопродукти без документів про якість і безпеку або з порушеннями в оформленні супровідних документів, забруднені, пошкоджені гризунами та шкідниками, з пошкодженням упаковки та порушенням технології виготовлення (із зміненим кольором та відтінками, з гірким, прогірклим, пліснявим, металевим та іншим присмаком і невластивими запахами, невідповідною консистенцією, зі сторонніми домішками, тріщинами і сколами скла), несвіжі, термін реалізації яких минув, без належного маркування та етикеток, з невідповідним умістом жиру. В п.18 даного Наказу визначено, що у разі придбання споживачем неякісних продовольчих товарів продавець зобов'язаний замінити їх на якісні товари або повернути споживачу сплачені ним гроші згідно з вимогами Закону України "Про захист прав споживачів". З аналізу вищевикладено, суд вбачає, що позивачу після придбання неякісного товару необхідно було звернутися до ФОП [PERSON], якій належить точка роздрібної торгівлі, чи до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів з вимогою, щодо захисту свого права споживача у відповідності до діючого законодавства і у випадку відмови виконання законних його вимог не отримавши відповіді вже обирати інший спосіб захисту свого права, а саме заявляти позов про спонукання відповідача до виконання відповідних обов'язків. Так, з наявних в матеріалах справи письмових доказів та пояснень позивача, судом встановлено, що [PERSON] не звертався до ФОП [PERSON] чи до органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, з жодними вимогами. Що стосується моральної шкоди, то в цій частині, на думку суду, позов задоволенню не підлягає за недоведеністю. В п. 23 вищевказаної Постанови зазначено, що при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі ст. 24 Закону моральної шкоди суди повинні виходити з роз'яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, яких споживач зазнав унаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, що настали через незаконні винні дії продавця, виготівника, виконавця або через їх бездіяльність. Розмір відшкодування моральної шкоди встановлюється судом і визначення його не ставиться в залежність від наявності матеріальної шкоди, вартості товару (робіт, послуг), суми неустойки, а має грунтуватися на характері й обсязі моральних і фізичних страждань, заподіяних споживачеві у кожному конкретному випадку. Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В ч.1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З правової позиції\~Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, висловленій в постанові № 6-322цс15 вбачається, що у разі, якщо події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року, то такі позовні вимоги підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168цього Кодексу. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції", потерпілий повинен довести: наявність шкоди; наявність дефекту в продукції; наявність причинно-наслідкового зв'язку між дефектом в продукції та шкодою. Потерпілий має право вимагати від виробника надання документації на продукцію, внаслідок дефекту в якій завдано шкоду, в обсязі, необхідному для доведення обставин, зазначених у частині першій цієї статті. З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4621 вбачається, що основним діагнозом позивача [PERSON] є ДОА обох колінних суглобів ІІст. ПФС ІІ. Пошкодження медіального меніска правого колінного суглобу (а.с. 111). Таким чином, причинного зв'язку хвороби позивача з отруєнням "Біо-кефіру" 2,5% жирності, з зазначених документів не вбачається. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до приватного акціонерного товариства "Літинський молочний завод", фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення моральної шкоди не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed