Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, до [PERSON] обласної громадської організації «Центр дослідження проблем громадської безпеки», третя особа Президент [PERSON] обласної громадської організації «Центр дослідження проблем громадської безпеки» [PERSON] , в якому просив суд визнати недостовірною інформацію наступного змісту: «ОСМД «Конкорд-1», членом котрого является [PERSON], нанесло мне ущерб на суму 346\~757 грн. 42 коп. ». Позовні вимоги мотивовані тим, що вказана інформація, яку просить спростувати позивач є недостовірною, такою, що не відповідає дійсності та порушує честь, гідність, ділову репутацію позивача, яка була поширена Президентом ХОГО «Центр дослідження проблем громадської безпеки» [PERSON] в заяві на імя [PERSON] міської ради. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовну заяву, надали пояснення відповідно до позовної заяви та просили задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] обласної громадської організації «Центр дослідження проблем громадської безпеки» [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Третя особа, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Президент [PERSON] обласної громадської організації «Центр дослідження проблем громадської безпеки» [PERSON] та представник третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Суд, вислухавши представника заявника, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до\~статті 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього кодексу. Відповідно до ч.1\~ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з вимогами ст.ст. 57 - 60 ЦПК України\~засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно з вимогами\~статті 214 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що\~Президентом ХОГО «Центр дослідження проблем громадської безпеки» [PERSON] було надіслана заява імя [PERSON] міської ради, в якій він зазначає, що «ОСМД «Конкорд-1», членом котрого является [PERSON], нанесло мне ущерб на сумму 346\~757 грн. 42 коп. ». Викладені у позовній заяві факти відповідають цивільним правовідносинам, які регулюються\~Конституцією України,\~статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року),Цивільним Кодексом України,\~Законом України "Про інформацію",\~Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи",\~Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", і виникають у сфері захисту особистих немайнових прав фізичної особи, зокрема, честі, гідності, ділової репутації. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За змістом\~статті 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Відповідні положення містять також статті 5,12 Загальної декларації прав людини 1948 р., статті 7,17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 р. Згідно з ч. 4\~ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 34 Конституції України\~гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суд при вирішенні даного цивільно - правового спору повинен виходить із принципу забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Статтею 270 ЦК України\~визначено, що відповідно до\~Конституції України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне життя і здоров'я, дозвілля, право на свободу та особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності і честі. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншими законами, не є вичерпним. За приписами\~статті 271 ЦК України\~зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. У\~статті 297 ЦК України\~закріплено право на повагу до гідності та честі. Згідно з вказаною статтею кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ч.ч.1,2,3). Честь і гідність є особистими немайновими благами, невіддільними від особистості. Стаття 299 ЦК України\~передбачає також право на недоторканість ділової репутації і визначає, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як роз'яснив ВС України в п.4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально - етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідальності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків". Відповідно до\~ст.1 Закону України "Про інформацію", інформацією є будь - які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно з\~ст.5 ЗУ "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права і інтереси юридичних осіб. Відповідно до вимог\~ст. 302 ЦК України\~фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися у її достовірності. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. З огляду на це, висловлювання оціночних суджень, якщо вони не містять елементів образи фізичної особи, не може бути визнано проявом неправомірної поведінки. В рішенні Європейського суду по справі "Лінгенс проти Австрії" (1986 рік) більш змістовно розкриваються розуміння права людини на свободу виявлення поглядів та підстави розмежування суджень та фактів. Суд підкреслив, що "поле критики політичного діяча значно ширше, ніж пересічного громадянина", а існування фактів може бути підтверджене, тоді як істинність оціночних суджень - ні. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Відповідно до ч. 1\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. У п. 21\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998 року) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У відповідності до інформації, яка є загальновизнаною з жовтня 2012 року по липень 2015 року [PERSON]- перший заступник [PERSON] міського голови, а отже є публічною особою, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Крім того сам [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він на той політик та публічна особа. За змістом ч. 3\~ст. 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. З огляду на вказане висловлювання ХОГО «Центр дослідження проблем громадської безпеки» є лише вираженням його особистих поглядів щодо особи позивача. Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Законодавче розмежування статусу "приватної" та "публічної особи"\~відсутнє, відповідно відсутнє розмежування норм судового захисту честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди приватних і публічних осіб. А тому, при вирішенні даного спору суд також враховує положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. З урахуванням вказаного рішення Конституційного Суду України, рішень Європейського Суду, суд, при вирішенні даного цивільно - правового спору враховує відмінності статусу публічної посадової особи, публічного політика, відомого громадського діяча, які відносяться до колі осіб, межі допустимої критики щодо яких значно ширші та офіційна поведінка яких піддається всебічному та критичному обговоренню широкого загалу. До кола означених осіб [PERSON] відноситься, що і не заперечувалось ним в судовому засіданні. Частиною 3\~статті 277 ЦК України\~встановлено, що тягар доказування достовірності негативної інформації про позивача покладається на відповідачів - осіб, що розповсюдили таку інформацію. Відповідно до п.9\~Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію. Згідно з положеннями\~статті 277 ЦК України\~і\~статті 10 ЦПК України\~обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п.18\~Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року\~"Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи".\~ Як роз'яснив у п.15\~Постанови Пленум ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року\~"Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та .юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах листах, адресованих іншим особам; повідомлення у публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі… Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.1\~ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відомості, які порочать честь і гідність, повинні мати такі ознаки: а) містити інформацію щодо конкретних фактів поведінки певної особи або конкретних обставин її життя; б) містити загальну оцінку поведінки особи або конкретних обставин такої поведінки; в) стосуватися певної сфери життя чи діяльності громадянина або організації (професійна діяльність, інтимна сфера та інше). Всі вище вказані ознаки, визначені законом, як відомості, які порочать честь і гідність, наявні у даному цивільно - правовому спорі. У п.19\~Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"\~встановлено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням, чи оціночним судженням. ВС України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а, відповідно до\~ст.277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Відповідно до ст.30\~ЗУ "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені, як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини, хоча помилкові твердження є невідворотними під час вільного обговорення, водночас має бути наявною достатня фактична основа для такого судження, оскільки навіть оціночне судження без будь - якої фактичної основи може бути надмірним ([PERSON] і Гійсел проти Бельгії, (1997) п.47, Обершлік проти Австрії (1997) п.33). У п. 18\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~, роз'яснено, що згідно з положеннями\~ст. 277 ЦК\~України і\~ст. 10 ЦПК\~України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог Позивача, так як в судовому засіданні не було надано доказів, які б підтверджували доводи Позивача щодо вчинення Відповідачем неправомірних дій, направлених на заподіяння йому шкоди, тому, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. За таких обставин, проаналізувавши та дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, надані сторонами пояснення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed