Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 10 вересня 1999 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. За період шлюбу, за спільною участю та працею, ними було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач зареєстрована в даній квартирі з 18.04.2006 року по теперішній час. 13 жовтня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. [PERSON] зазначає, що під час розлучення і до цього часу відповідач обіцяє їй продати квартиру і віддати половину коштів. Однак, [PERSON] забрав ключі у позивача, в результаті чого вона проживає в своєї близької подруги. Минуло більше року, а відповідач не розміщує об'яв про продаж квартири, не погоджує з позивачем порядок користування квартирою та питання пов'язані із майбутнім розпорядженням щодо квартири та не вживає жодних дій аби дотриматись свого слова щодо сплати їй половини суми від квартири. [PERSON] іншого житла не має, оскільки своєю працею та заробленими коштами за 16 років спільного життя внесла, як вклад, у придбання спірної квартири. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить: -визнати право спільної сумісної власності за нею та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; -здійснити поділ квартири [ADDRESS], визначивши частки кожного співвласника: виділити у власність ? частки квартири [ADDRESS], їй та виділити у власність ? частки квартири [ADDRESS] за [PERSON]; -судові витрати стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові заперечення проти позову та пояснили, що позов не визнають з наступних підстав. Відповідач є одноосібним власником спірної квартири, яку він придбав на підставі договору (контракту) про участь у дольовому будівництві з ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест» від 03.12.2003 року. В [PERSON] є документи про сплату коштів ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест». Також відповідач був замовником реєстрації права власності у Вінницькому обласному об'єднаному БТІ. Представники зазначили, що [PERSON] мав намір придбати власне житло ще за довго до шлюбу з позивачем. Так, у 1997 році він позичив кошти у сумі 15 000 дол. США у свого батька [PERSON], що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.03.2017 року. Крім того, [PERSON] було отримано кошти в розмірі 569 985385 крб. на підставі постанови Судової колегії в кримінальних справах Вінницького обласного суду від 28.02.1995 року. Також в цей період відповідачем було продано деяке нерухоме майно. Після оформлення права на спірну квартиру, відповідач також вклав кошти у проведення ремонту даної квартири. Оскільки [PERSON] придбав спірну квартиру на кошти, позичені до шлюбу, а отже майновий обов'язок його щодо повернення цих коштів є його особистою приватною власністю, як і придбана на ці кошти квартира. Просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представників відповідача [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, інвентаризаційну справу № 65776 та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 10.09.1999 року, судом встановлено, що 10.09.1999 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у відділі РАГС Вінницької міської ради Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 362 (а.с. 7). Разом з тим, судом встановлено, що 13 жовтня 2015 року між сторонами було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим 13.10.2015 року відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 8). Згідно свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку № 835 від 27.10.2005 року (а.с. 65), виданого Виконкомом Вінницької міської ради, квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON]. Дана квартира складається з однієї двокімнатної квартири, житловою площею 29,7 м2 та загальною площею 58,2 м2. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 27.10.2005 року № [NUMBER]. Як вбачається з відповіді ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест» № 20-03-17 від 23.03.2017 року, останнє підтверджує наявність правовідносин, які укладались безпосередньо з [PERSON], на підставі договору С-74 від 03.12.2003 року щодо будівництва квартири [ADDRESS]. Станом на 23.03.2017 року у ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест» не збереглось договору, який укладався між сторонами у 2003 році (а.с. 66). Отже, з матеріалів справи та пояснень сторін достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана шляхом участі в дольовому будівництві з ТОВ «ПІК «Поділлябудінвест». Однак, судом не можливо встановити вартість даного дольового будівництва. Договір щодо будівництва квартири не зберігся, позивач вказує що нею були витрачені особисті кошти на дане будівництво, а відповідач - зазначає лише суму, яку він витратив самостійно з своїх особистих заощаджень. Таким чином, суд позбавлений можливості встановити вартість на день купівлі спірної квартири та співвідношення коштів сторін вкладених в купівлю даної квартири. З меморіальних ордерів № 62,70,74, 75, 84, 85, 136, 137, суд вбачає, що протягом 2003, 2004, 2005 років відповідачем [PERSON] здійснювалася проплата за спірну квартиру згідно контракту № С-74 від 04.12.2003 року (а.с. 73-77). Отже, проаналізувавши дані меморіальні ордера, суд приходить до висновку, що [PERSON] здійснював проплату за будівництво квартири [ADDRESS]. Щодо особи-платника за даними оредрами, то суд вважає, що в них зазначено [PERSON], оскільки саме з ним був укладений договір щодо будівництва спірної квартири. Однак, даний факт не спростовує те, що кошти він вносив лише свої, оскільки він їх міг взяти з сімейного бюджету. Позивач не мала змоги вносити кошти самостійно від свого імені так, як договір був заключений з її чоловіком. Крім того, відповідач зазначає, що ним були витрачені особисті кошти (які він отримав за розпискою, рішення суду про помилкове засудження та продаж власної квартири) на купівлю спірної квартири, однак з вказаних меморіальних ордерів не вбачається, що ним були внесені суми в розмірі отриманих доходів. Зокрема: за розпискою - 15 000 дол. США., за рішенням суду про незаконне засудження - 69 985 385 крб., за продаж власної квартири - 16 500 грн., проте в меморіальних ордерах вказані незначні суми. З наявного в матеріалах справи договору-замовлення № ВН-0000147, суд вбачає, що [PERSON] виступив замовником здійснення первинної реєстрації права власності за адресою: [ADDRESS] (а.с. 68). Суд критично ставиться до договору підряду №74 від 16.11.2005 року про облаштування приміщення - сміттєвої камери (а.с. 78), оскільки даний договір не може підтвердити джерело походження коштів на оплату даного договору - 2 000 грн. (чи це особисті кошти [PERSON], чи кошти з сімейного бюджету). Таким чином, суд не приймає до уваги твердження представників відповідача про те, що відповідач після оформлення прав на спірну квартиру також вкладав кошти у проведення ремонту даної квартири. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту третім частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об?єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Отже, судом встановлено, що спірна квартира була куплена сторонами спільно під час шлюбу. На думку суду, під час оформлення квартири, сторони спільно дійшли згоди відносно того, на кого вона буде оформлена. Разом з тим у постановах від 1 липня, 25 листопада 2015 року, 12 жовтня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтею 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2013 року, 11 лютого 2015 року. Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. З огляду на вищевказану правову позицію, судом було встановлено наступне. З трудової книжки серії [NUMBER], вбачається, що [PERSON] постійно працювала: - з 08.01.1998 року по 17.07.2000 р. на посаді ст. менеджера у ВКП «Еверест»; - з 24.07.2000 року на посаді фармацевта аптеки № 321 - філії ВАТ «Вінницяфармація»; - з 01.12.2001 року на посаді заступника завідувача оптовим відділом аптеки № 321 - філії ВАТ «Вінницяфармація»; - з 02.01.2003 року по 23.02.2004 р. на посаді завідувача оптовим відділом ДП «Аптека № 321 ВАТ «Вінницяфармація»; - з 24.02.2004 р. по 30.05.2005р. на посаді заступника директора з роздрібної торгівлі та маркетингу в ТОВ «Вінницька фармацевтична компанія»; - з 09.06.2005 р. по 16.08.2005 р. перебувала на обліку в центрі зайнятості та отримувала виплату допомоги по безробіттю; - з 01.11.2005 року на посаді заступника директора ТОВ-фірми «Джеліта-СД»; - з 01.03.2009 року по 30.09.2009 рік переведено провізором-інтерном аптеки №1; - з 02.10.2009 р. по 29.01.2010 р. зарахована в інтернатуру; - з 01.02.2010 р. прийнята на посаду заступника директора ТОВ-фірми «Джеліта-СД», а 02.08.2011 року переведена на посаду завідувача аптеки №1, де і наразі працює. Таким чином, проаналізувавши трудову діяльність позивача, суд приходить до висновку, що [PERSON] з часу укладення шлюбу та до його розірвання, постійно працювала в результаті чого отримувала дохід. Щодо доходів відповідача, то слід зазначити, що [PERSON] з 17.04.2007 року по теперішній час є інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] (а.с. 79). На початку призначення пенсії по інвалідності її розмір становив лише 410,06 грн. З трудової книжки серії [NUMBER], встановлено, що [PERSON] з 04.03.1998 року по 28.07.2004 року працював на посаді заступника директора з комерційної діяльності ТОВ «Зеніт», а потім лише 15.10.2009 року прийнятий на посаду заступника начальника Вінницького обласного управління «Вінницяекокомресурси» (а.с. 103-107). Отже, з часу укладення шлюбу до купівлі спірної квартири, а це з 1999 року по 2003 рік, відповідач був працювлаштований. Разом з тим, суд звертає увагу, що з наданих сторонами трудових книжок не вбачається розмір їх заробітної плати, тому суду не відомо, чи могли вони здійснювати накопичення на нерухомість за рахунок даних коштів. Позивач обґрунтовуючи свої вимоги посилається на даний факт, однак жодного доказу нею надано не було. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 26.12.2002 року, виданого Виконкомом Вінницької міської ради, квартира [ADDRESS] приватизована згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" та належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/5 частці (а.с. 90). З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач та її донька були власниками по 1/5 частці вказаної квартири. З договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (позивач), діюча від свого імені та від імені малолітньої [PERSON] (донька позивача), передали, а покупець [PERSON], діюча по доручені [PERSON] прийняв у власність квартиру під номером [ADDRESS] за ціною 155 150,00 грн., що еквівалентно 29 000 дол. США. (а.с. 88-89). Про факт продажі даної квартири, відповідачу було відомо, оскільки він давав письмову згоду, завірену нотаріусом, на продаж даної квартири так, як дана квартира належала їх неповнолітній донці (а.с. 92). Отже, вартісна частка позивача під час продажі квартири склала 5 800 дол. США та її доньки - 5 800 дол. США., а загальна сума за продаж становила 11 600 дол. США. Таким чином, суд приймає до уваги, що на день купівлі спірної квартири, позивач мала особисті кошти в сумі 11 600 дол. США, які, як позивач зазначає, були вкладені в купівлю спірної квартири. Постановою Судової колегії в кримінальних справах Вінницького обласного суду від 28 лютого 1995 року було відшкодовано [PERSON] 569 985 385 крб. - матеріальної і моральної шкоди заподіяної йому незаконним засудженням (а.с. 71). Однак, фактично [PERSON] було відшкодовано матеріальну шкоду в сумі 69 985 385 крб. (а.с. 72). Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.03.2017 року по справі № 127/4196/17, позов [PERSON] задоволено та стягнуто з [PERSON], на користь [PERSON] кошти в розмірі 405 638 грн. 04 коп. та витрати на оплату судового збору в розмірі 4 056 грн. 39 коп. (а.с. 69-70). Сторони підтвердили факт набрання даним рішенням законної сили. Так, зі змісту даного рішення суду вбачається, що 15.12.1997 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 15 000 дол. США. з метою вкладення в дольове будівництво будинку, придбання та ремонт власної квартири. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 15.12.1997 року, в якій відповідач [PERSON] визнає факт позики 15 000 дол. США та бере на себе зобов'язання повернути позивачу дану грошову суму до 15.12.2015 року. Таким чином, зібрані у справі докази з усією повнотою свідчать про те, що між сторонами було укладено договір позики на суму 15 000 дол. США. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Також, 22 березня 2001 року відповідач [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] за ціною 16 500 грн. (а.с. 102). Отже, проаналізувавши вищевказані документи, суд приходить до висновку, що кожна з сторін мали особисті кошти, які вклали в купівлю спірної квартири. Як вбачається з відмітки в паспорті громадянина України, [PERSON] з 18 квітня 2006 року зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 5). Суд критично ставиться до договору відносин власників житлових і нежитлових приміщень та ОСББ «Урожай-2007» від 07.11.2007 року; довідки ОСББ «Урожай-2007» №3 від 17.05.2017 року, оскільки вони не підтверджують ким та за чиї кошти була придбана спірна квартира, що є предметом розгляду даного спору. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитані в судовому засіданні, суду пояснили, що їм відомо про те, що в спірній квартирі проводився ремонт, однак за чиї саме кошти їм не відомо. Щодо показань свідка [PERSON], то суд критично відносить до його показів, оскільки він є батьком відповідача, тобто є заінтересованою собою. Статями 21, 41 Конституції України закріплено, що права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Отже, матеріалами справи встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки сторони придбали її під час перебування в шлюбі, а тому частки кожної з них є рівними. Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ майна знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 102,40 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved