Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна, що є спільною власністю подружжя, визнання права власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що у період з 14 листопада 1971 року по 28 березня 2008 року вона знаходилася у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У період шлюбу вони обидва набули спільне майно, а саме: житловий будинок по [ADDRESS] . У період шлюбу Рішенням Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеській області №29/189 від 19 червня 1997 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність для обслуговування житлового будинку і господарських будівель земельну ділянку площею 0,25 га по [ADDRESS] та для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0,05 га, розташовану по [ADDRESS] . Наведена обставина підтверджується Рішенням сесії Мологівської сільської ради від 19 червня 1997 року, Довідкою Мологівської сільської ради від 06 червня 2017 року. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18 березня 2008 року по справі №2-1195 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопаду 2013 року по справі №2-127/11 за [PERSON] визнано право власності на 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , вказане рішення набуло законної сили 15 травня 2014 року після відхилення Апеляційним судом Одеської області апеляційної скарги [PERSON] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2016 року по справі №495/6535/16-ц позивачці було виділено в натурі 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року по справі №495/9260/16-ц припинено право спільної власності позивачки в житловому будинку [ADDRESS] і в окрему одиницю їй виділені 49/100 часток житлового будинку. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 серпня 2018 року по справі №495/3768/17 припинено право спільної власності [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] і в окрему одиницю йому виділені 51/100 часток житлового будинку. Після вступу у силу рішень суду стосовно поділу зазначеного вище житлового будинку, сторонами не досягнуто згоди щодо поділу зазначених вище земельних ділянок, тому позивачка звертається до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, проте адвокат Бережна Т.Г., яка діє в її інтересах надала на адресу суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності та здійснити поділ земельних ділянок за І варіантом поділу згідно Висновку експерта №21/07 від 01.03.2018 року. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу у його відсутність та здійснити поділ земельних ділянок за І варіантом поділу згідно Висновку експерта №21/07 від 01.03.2018 року. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, доводові сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у період з 14 листопада 1971 року по 28 березня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період шлюбу Рішенням Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області №29/189 від 19 червня 1997 року [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність для обслуговування житлового будинку і господарських будівель земельну ділянку площею 0,25 га по [ADDRESS] та для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0,05 га, розташовану по [ADDRESS] . Наведена обставина підтверджується Рішенням сесії Мологівської сільської ради від 19 червня 1997 року, Довідкою Мологівської сільської ради від 06 червня 2017 року. Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 березня 2008 року по справі №2-1195 шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопада 2013 року по справі №2-127/11 за [PERSON] визнано право власності на 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , вказане рішення набуло законної сили 15 травня 2014 року після відхилення Апеляційним судом Одеської області апеляційної скарги [PERSON] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2016 року по справі №495/6535/16-ц позивачці було виділено в натурі 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2017 року по справі №495/9260/16-ц припинено право спільної власності позивачки в житловому будинку [ADDRESS] і в окрему одиницю їй виділені 49/100 часток житлового будинку. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 серпня 2018 року по справі №495/3768/17 припинено право спільної власності [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] і в окрему одиницю йому виділені 51/100 часток житлового будинку. У добровільному порядку згоди щодо виділення та порядку користування спірними земельними ділянками між сторонами не досягнуто. Згідно Висновку судової земельно-технічної експертизи №21/07 від 01.03.2018 року судовим експертом було запропоновано два варіанти поділу спірних земельних ділянок, однак, суд приймає до уваги, що сторони просять виділити їм в особисте користування земельні ділянки згідно І варіанту поділу, запропонованого судовим експертом. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 1 ст. 325 ЦК України закріплює, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Згідно із ч. 2 ст. 318 ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Згідно із ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 256 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно з ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Згідно з ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу. Отже, суд доходить висновку, що виділ у натурі частки із спільного майна є допустимим, якщо це є технічно можливим. Судом достаменно встановлено, що сторони набули право власності на земельні ділянки площею 0,25 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та площею 0,05 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовану по [ADDRESS] , в період їх перебування в зареєстрованому шлюбі, що не заперечувалось сторонами по справі. Окрім того, суд приймає до уваги, що станом на теперішній час вже є рішення суду, яке набрало законної сили щодо поділу між сторонами житлового будинку [ADDRESS] . Натомість, відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 року у справі № 497/1137/17 робить такий висновок: «Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак, у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі №6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки сторони по справі не оспорюють та погоджуються з І варіантом встановлення порядком користування спірними земельними ділянками згідно Висновком судової земельно-технічної експертизи №21/07 від 01.03.2018 року, суд вважає за необхідно здійснити поділ земельних ділянок наступним чином. Земельну ділянку, яка була передана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,25 га по [ADDRESS] : Виділити [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] площею 1225 кв.м (0,1225 га). В`їзд та вхід на земельну ділянку № [NUMBER] пропонується обладнати новий з [ADDRESS] . Межі земельної ділянки №1 площею 1225 кв.м проходять наступним чином (за годинниковою стрілкою): -з боку [ADDRESS] довжиною 10,30 м; -направо довжиною 11,17 м; -далі по лінії продовження довжиною 3,57 м; -поворот наліво довжиною 0,78 м; - поворот направо довжиною 9,97 м; - поворот наліво довжиною 2,60 м; -поворот направо довжиною 10,46 м; -поворот наліво довжиною 2,99 м; - поворот направо довжиною 27,54 м; -нахил вправо довжиною 63,29 м; -поворот направо довжиною 9,15 м; -поворот направо довжиною 88,53 м; -далі по лінії продовження довжиною 1,60 м; - поворот наліво довжиною 1,26 м; -поворот направо довжиною 5,57 м; -далі по лінії продовження довжиною 2,14 м; - далі по лінії продовження довжиною 3,37 м (по міжквартирній перегородці нежитлової прибудови літ. „А1"); -поворот направо довжиною 0,70 м (по лінії розділу нежитлової прибудови літ. "А1" і житлового будинку літ. „А"); -поворот наліво довжиною 4,47 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); -поворот наліво довжиною 2,64 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); -поворот направо довжиною 4,60 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); -нахил вліво довжиною 5,32 м; -поворот направо довжиною 1,39 м; -поворот направо довжиною 0,30 м; -поворот наліво довжиною 9,85 м. [PERSON] виділити в особисте користування земельну ділянку № [NUMBER] площею 1275 кв.м (0,1275 га). В`їзд та вхід на земельну ділянку [ADDRESS] пропонується зберегти існуючий з [ADDRESS] через ворота № 1. Межі земельної ділянки № [NUMBER] площею 1275 кв.м проходять наступним чином (за годинниковою стрілкою): -збоку [ADDRESS] довжиною 5,69 м; -поворот направо довжиною 9,85 м; -поворот направо довжиною 0,30 м; -поворот наліво довжиною 1,39 м; -нахил вліво довжиною 5,32 м; - поворот направо довжиною 4,60 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); -поворот наліво довжиною 2,64 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); -поворот направо довжиною 4,47 м (по міжквартирній перегородці житлового будинку літ. „А"); -поворот направо довжиною 0,70 м (по лінії розділу житлового будинку літ. „А" і нежитлової прибудови літ. „А1"); -поворот наліво довжиною 3,37 м (по міжквартирній перегородці нежитлової прибудови літ. „А1"); -далі по лінії продовження довжиною 2,14 м; -далі по лінії продовження довжиною 5,57 м; -поворот наліво довжиною 1,26 м; -поворот направо довжиною 1,60 м; -далі по лінії продовження довжиною 88,53 м; -поворот направо довжиною 11,60 м; -поворот направо довжиною 61,10 м; -нахил вліво довжиною 28,21 м; -далі по лінії продовження довжиною 18,44 м; -далі по лінії продовження довжиною 17,84 м. Земельну ділянку, яка була передана для ведення особистого підсобного господарства площею 0,05 га по [ADDRESS] : Виділити [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] площею 250 кв.м (0,0250 га). Межі земельної ділянки № [NUMBER] площею 250 кв.м проходять наступним чином (за годинниковою стрілкою): -збоку земельної ділянки №1 довжиною 10,47 м; -поворот направо довжиною 4,07 м; -нахил вліво довжиною 5,52 м; -нахил вправо довжиною 14,32 м; -поворот направо довжиною 10,36 м; -поворот направо довжиною 23,64 м. [PERSON] виділити в особисте користування земельну ділянку № [NUMBER] площею 250 кв.м (0,0250 га). Межі земельної ділянки № [NUMBER] площею 250 кв.м проходять наступним чином (за годинниковою стрілкою): -збоку земельної ділянки № 2 довжиною 10,28 м; -поворот направо довжиною 23,64 м; -поворот направо довжиною 0,10 м; - далі по лінії продовження довжиною 10,71 м; - поворот направо довжиною 14,84 м; - далі по лінії продовження довжиною 9,07 м. Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини вказав, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, суд дійшов до переконання, що позов слід задовольнити. У відповідності до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачкою [PERSON] не надано до суду розрахунку судових витрат та не заявлено позовних вимог щодо стягнення судових витрат з відповідача [PERSON] , судові витрати слід віднести на її рахунок.

Outcome: approved