Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міськради звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення нанесених збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу) в розмірі 23810,70 грн. В позові зазначено, що [PERSON] є замовником реконструкції квартири з надбудовою другого та мансардного поверхів на вул. Черемшини 11/3 в м. Івано-Франківську, за вимогами ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (норми якого діяли на час виникнення спору), замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Перерахування коштів замовником повинна бути до прийняття обєкта в експлуатацію. Однак, відповідач здійснила реконструкцію обєкта, обєкт введено в експлуатацію, договір про пайову участь не уклала. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.02.2015р. та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.04.2015р. в задоволенні позову Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міськради до [PERSON] про зобовязання укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури, відмовлено. В звязку з чим, міський бюджет не отримав кошти від відповідача як пайову участь, тобто за вимогами ст..22 ЦК України збитки доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Розмір збитків дорівнює сумі платежу як пайового внеску. Ухвалою суду від 21.07.2015р. залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог Івано-Франківську міську раду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з мотивів наведених в ньому. Представник третьої особи просив суд позов задовольнити. Представник відповідача та сама відповідач проти задоволення позову заперечили. Заслухавши доводи сторін, пояснення представника третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 27 вересня 2010 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю відповідачці було надано дозвіл № 37 на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири з надбудовою другого та мансардного поверхів на вул. Черемшини 11/3. Після отримання всього обсягу дозвільної документації відповідачка здійснила відповідні роботи, завершив їх та оформила декларацію про готовність обєкта до експлуатації, яку було зареєстровано Інспекцією ДАБК Івано-Франківської області 29.11.2011 року №ІФ 14211090045. Тобто, відносини щодо реконструкції належного відповідачці обєкту нерухомості завершились 29 листопада 2011 року. Такі обставини були встановлено рішеннями судів: Івано-Франківського міського суду від 20.02.2015р. та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.04.2015р. (а.с.9-12). Слід також зазначити що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2015р. рішення Івано-Франківського міського суду від 20.02.2015р. та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02.04.2015р. було залишено без змін. Обґрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що перерахування коштів замовником повинне було відбутися до прийняття обєкта в експлуатацію, однак, відповідач здійснила реконструкцію обєкта, обєкт введено в експлуатацію, договір про пайову участь відповідач не уклала. В звязку з чим, міський бюджет не отримав кошти від відповідача як внесок у пайову участь, тобто за вимогами ст..22 ЦК України позивачем отримано збитки доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Розмір збитків дорівнює сумі платежу як пайового внеску. Щодо цього слід зазначити, що дійсно за вимогами ст..22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Отже, стаття визначає правила застосування одного із найрозповсюдженіших способів захисту цивільних прав - відшкодування збитків, а також інших способів відшкодування майнової шкоди. Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, оскільки частиною 1 зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Судом встановлено, що складової частини за ст..22 ЦК України такої як факт порушення права, - в даному спорі відсутнє, а рішенням судів про які йшлося вище, встановлено, що таке право позивача не порушене відповідачем. Загальне поняття "збитки" складається із двох складових. По-перше, це так звана "реальна шкода", під якою ця стаття розуміє дві групи витрат: 1) витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. В даному випадку мова йдеться про ті фактичні витрати, які вже зроблені особою. Це може вартість знищеної речі, інші реальні втрати, які зазнала особа у зв'язку із знищенням речі тощо; 2) витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Тут мається до уваги перш за все вартість ремонту речі, причому як такого, який особа вже зробила та може підтвердити проведені витрати відповідними документами, так і такого, який особа ще має зробити. В останньому випадку його вартість має підтверджуватися відповідними розрахунками, кошторисами тощо. Також під дане визначення підпадають ті грошові штрафні санкції, які потерпілий сплатив або має сплатити у зв'язку із невиконання ним зобов'язання перед третьою особою, якщо таке невиконання є наслідком порушення його цивільного права. По-друге, поняття "збитки" включає в себе так звану упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. В даному випадку мова йдеться не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права. Тобто, суд приходить до висновку, що дана ст..22 ЦК України обовязковим елементом відшкодування збитків, в т.ч. упущеної вигоди містить наявність порушеного права в даному випадку юридичної особи. Не заслуговують на увагу суду посилання позивача на норми ст..526 ЦК України щодо зобовязань, оскільки вони не виникли між сторонами внаслідок того, що договір не визнано судом укладеним та не зобовязано укласти такий договір про сплату пайових внесків. А статтею 627 Цивільного Кодексу України передбачено, що відповідно ст.6 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Окрім того, судом також встановлено, що [PERSON], після проведеної реконструкції даної квартири, продала квартиру (разом із земельною ділянкою під обслуговуванням данного будинку) на вул. Черемшини 11/3 в м.Івано-Франківську згідно договору купівлі-продажу від 01.02.2013 року (а.с.64-67). Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 11, 20, 627 Цивільного Кодексу України, ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed