Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ "Октан Лімітед" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування завданої моральної шкоди та внесення змін до наказу про звільнення. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що на підставі наказу директора ТОВ "Октан Лімітед" № 96 від 08.10.2018 року [PERSON] була звільнена з посади оператора заправних станцій АЗС № 40 з 11.10.2018 року відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Після звільнення з роботи відповідач всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України в день звільнення не виплатив їй належної при звільненні заробітної плати, яку частково виплатив 22.10.2018 року, а остаточний розрахунок провів 07.11.2018 року. Таким чином [PERSON] , вказуючи на порушення строків розрахунку при звільненні, просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 11.10.2018 року по 07.11.2018 року, а також моральну шкоду, в розмірі 10000 грн. Крім того позивач просить зобов`язати відповідача внести зміни до наказу № 96 від 08.10.2018 року та в трудову книжку щодо дати звільнення. В судове засідання позивач не з`явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи у її відсутність в якій також зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, надавши клопотання про розгляд справи у його відсутність. Також відповідачем було надано відзив, в якому зазначено, що ТОВ "Октан Лімітед" позовні вимоги [PERSON] не визнає та в задоволенні позову просить відмовити. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до наказу директора ТОВ "Октан Лімітед" № 96 від 08.10.2018 року [PERSON] було звільнено з посади оператора заправних станцій АЗС № 40 з 11.10.2018 року відповідно до ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Статтею 47 та частиною першою статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що платіжним дорученням № ZP24579 від 22 жовтня 2018 року ТОВ "Октан Лімітед" на рахунок позивача перерахувало грошові кошти в сумі 1895 грн. 70 коп. та платіжним дорученням № ZP27421 від 07 листопада 2018 - в сумі 2385 грн. 17 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів про те, що ТОВ "Октан Лімітед" було позбавлене можливості здійснити нарахування належних позивачеві коштів в день звільнення, суд приходить до висновку, що невиплата [PERSON] при звільненні всіх сум, які їй належали до виплати, сталася з вини ТОВ "Октан Лімітед". Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року. З урахуванням норм абзацу 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу (в даному випадку за час затримки розрахунку при звільненні), є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (в даному випадку за час затримки розрахунку при звільненні), яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 11.10.2018 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи. Як вбачається із довідки про доходи виданої ТОВ "Октан Лімітед", [PERSON] працювала в ТОВ ТОВ "Октан Лімітед" з 03.09.2018 року по 11.10.2018 року, нарахована та виплачена заробітна плата [PERSON] за останні два місяці, що передували звільненню становить, за вересень 2018 року - 6536,08 грн. Таким чином, середньоденна (годинна) заробітна плата позивача становить 326 грн. 80 коп. (6536,08 грн./20 робочих днів вересня 2018 року). Беручи до уваги, що кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком, згідно умов праці становить 18 днів (за період з 12 жовтня 2018 року по 07 листопада 2018 року), шляхом їх множення на середньоденний заробіток позивача перед звільненням (326,80 грн.), отримуємо суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка становить 5882 грн. 40 коп. Вказана сума на час ухвалення рішення позивачу не виплачена. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн., посилаючись на те, що позивачу були заподіяні моральні страждання, викликані тим, що внаслідок невиплати належних їй сум при звільненні, вона була поставлена в скрутне матеріальне становище та була змушена шукати додаткові джерела доходів для забезпечення свого існування. Положеннями статті 237-1 КЗпП України закріплено право працівника вимагати відшкодування моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, характер і тривалість цих страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням зазначених обставин, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, в розмірі 500 грн. Також позивачем заявлено вимогу про внесення змін до наказу № 96 від 08.10.2018 року про звільнення позивача та в трудову книжку щодо дати звільнення. Вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки вказані документи оформлені відповідно до вимог діючого законодавства, всі відомості, які зазначені у вказаних документах відповідають дійсності. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, за вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 2, ст. 10, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінивши допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки факт порушення відповідачем трудового законодавства знайшов своє підтвердження за результатами розгляду справи, однак позивачем не було надано належних доказів на підтвердження всіх позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 512 грн. 27 коп.

Outcome: partial