Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

13.03.2019р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «АРАКС-ВАЙТ» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.03.2019р. було відкрито провадження у справі і відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. № 35). З огляду на те, що відповідач не отримав копію ухвали про відкриття провадження і позовну заяву та відзиву до суду не надійшло, ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 14.05.2019р. цивільну справу №201/3011/19 відповідно до положень ч.2,3 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. № 41). В обґрунтування позовних вимог позивачка в позовній заяви, посилалася на те, що 15.09.2018р. між нею та ТОВ "АВТО ГАЛАКТИКА", правонаступником якого є ТОВ «АРАКС-ВАЙТ» було укладено договір фінансового лізингу №010883, відповідно до умов якого лізингодавець взяв на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Позивачка зазначає, що укладений договір фінансового лізингу, повинен бути визнаний судом недійсним із застосуванням правових наслідків недійсності правочину, оскільки він суперечить нормам чинного законодавства. При укладенні договору не було дотримано вимог закону про його нотаріальне посвідчення, внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики договір є таким, що містить несправедливі умови, також у договорі відсутня обов`язкова для договору фінансового лізингу істотна умова щодо його предмету (індивідуальна визначеність предмета лізингу) у обсягах, визначених законом, відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими і не пов`язані із користуванням предметом лізингу, чим вийшов за межі, передбачені законом для діяльності фінансового лізингу. Перед укладанням договору позивачці не було надано достовірної, доступної інформації щодо предмету договору, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, згідно умов п.1.2 договору фінансового лізингу, лізингодавець лише бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу та передати його у користування лізингоодержувачу - (непрямий лізинг), тобто, відповідач свідомо створив враження, що укладається договір прямого лізингу і у нього є в наявності автомобіль за визначеною ціною. Отже, відповідач здійснюючи нечесну підприємницьку діяльність, з метою заволодіння чужими коштами шляхом спонукання позивачки до прийняття швидкого рішення, позбавив тим самим її достатнього періоду для прийняття свідомого рішення, та ввів в оман шляхом пропонування продукції у нечіткий та незрозумілий, двозначний спосіб, чим порушив право для здійснення свідомого вибору. В судові засідання 10.07.2019р. та 23.10.2019р. позивачка не з`явилася, про дату та час слухання була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи наявні докази. 20.05.2019р. до суду від позивачки надійшла заява з проханням провести судове засідання 10.07.2019р. без її участі у зв`язку з її перебуванням у пологовому будинку. 23.10.2019р. [PERSON] також до суду була подана заява, в якій остання зазначила, що позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. №56). Представник відповідача - ТОВ «АРАКС-ВАЙТ» в судові засідання 10.07.2019р. та 23.10.2019р. двічі поспіль не з`явився, про дату та час слухання справи відповідач повідомлявся шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації юридичної особи, яка підтверджена відомостями ЄДРЮОФОП (а.с. № 40, 55). Конверти з судовими повістками, які були направлені відповідачу, повернулися до суду за зворотною адресою з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. №44, 52). Крім того, про дату та час розгляду справи на 23.10.2019р. відповідач повідомлявся шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. №54). Отже, належним чином повідомлений про розгляд справи судом, відповідач в судові засідання повторно не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст.223, ч. 2 ст.247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити по справі заочне рішення в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно змісту ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 15.09.2018р. між [PERSON] та ТОВ "АВТО ГАЛАКТИКА", правонаступником якого є ТОВ «АРАКС-ВАЙТ», у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу №010883 (а.с. №7-14). Відповідно до пунктів 1.2., 1.6. вказаного договору, лізингодавець бере на себе зобов`язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.7.4 ст.7 даного договору, або різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.7.5 ст.7 даного договору; комісії за передачу предмета лізингу. Пунктом 1.7 договору передбачено, що предметом фінансового лізингу є транспортний засіб: марка/модель -Ravon RH; Комплектація/модифікація - comfort; Об`єм/ тип двигуна- 1,5 бензин; Тип КПП- 5 лих; Привід - 4*2. Відповідно до пунктів 3.1, 3.2, 3.4. договору, даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, та діє до повного виконання зобов`язань сторонами за даним договором. Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання - передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за Додатком №1 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного Договору. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачем, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного акту прийому-передачі (повернення предмету лізингу) або в інших випадках передбачених цим договором та чинним законодавством України. Пунктами 6.2, 8.1.,8.2. передбачено, що укладаючи даний договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору, за цим договором становить 7778,83 євро. На момент укладання цього договору, попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 174,68 євро, згідно з обмінним курсом євро до української гривни на фактичну дату укладення даного договору, що відповідно становить 5860,84 грн. у гривневому еквіваленті на дату укладання цього договору. Умовами пункту 9.3 договору визначено, що набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв`язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. В позовній заяві [PERSON] просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №01083 від 15.09.2018р., укладений з ТОВ "АВТО ГАЛАКТИКА", правонаступником якого є ТОВ «АРАКС-ВАЙТ», застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з відповідача на її користь сплачену суму авансового платежу в розмірі 26000 грн. Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг" . Згідно ч.2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальник) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежів). Частиною ч.1 ст. 2 Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі - продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору, укладеного з урахуванням правил ст.628 ЦК України. За положенням імперативної норми ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України). Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є неодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не вимагається. Судом встановлено, що договір фінансованого лізингу №01083 від 15.09.2018р. нотаріально посвідчено не було. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.12.2015р. (справа № 6-2766 цс 15), від 19.10.2016р. (справа № 6-1551цс16), від 18.01.2017р. (справа № 6-648цс16). Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06.11.2009р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст. 223, ч.1 ст. 225 ЦК України тощо). Отже, оспорюваний договір, є нікчемним у зв`язку із недотриманням сторонами вимог чинного законодавства України щодо його нотаріального посвідчення, тобто не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору фінансового лізингу №01083 від 15.09.2018р. який не було посвідчено нотаріальний та згідно норм ст.799 ЦК України та ст.220 ЦК України є нікчемним - не підлягають задоволенню, оскільки недійсність такого правочину встановлена законом та визнання судом нікчемного правочину недійсним не вимагається. Також, в позовній заяві позивачка зазначає, що нею за договором фінансового лізингу №01083 на користь ТОВ "АВТО ГАЛАКТИКА" було здійснено сплату авансового платежу в сумі 26 000 грн., яку позивачка в порядку застосування наслідків недійсності правочину просила стягнути з відповідача. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії банківської квитанції (а.с. №15) 15.09.2018р. [PERSON] здійснила оплату авансового платежу згідно договору №01083 в сумі 26000 грн., рахунок [NUMBER], отримувач ТОВ "АВТО ГАЛАКТИКА". Згідно ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разу неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності, буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Тобто, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемними чи який визнано недійсним, спору. У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору. Лізингоодержувач в свою чергу, зобов`язаний повернути Лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Оскільки укладений між сторонами правочин - договір фінансового лізингу є нікчемними, проте, на його виконання позивачкою були сплачені грошові кошти у розмірі 26000 грн. то відповідно до ст.216 ЦК України підлягають застосуванню наслідки нікчемного правочину шляхом стягнення з ТОВ «АРАКС-ВАЙТ» як правонаступника ТОВ «АВТО ГАЛАКТИКА» на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 26000грн. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме в частині визнання договору фінансового лізингу нікчемним та в частині стягнення з відповідача на її користь 26000 грн. внаслідок застосування недійсності нікчемного договору. За вищезазначеного, в задоволенні тієї частини позовних вимог, яка стосується визнання договору фінансового лізингу недійсним, слід відмовити. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги те, що позивачку відповідно до ст. 22 Закону України було звільнено від сплати судового збору, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе розподілити судові витрати наступним чином. За ту частину позовних вимог, яка є задоволеною, з відповідача на користь держави слід стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 768грн.40коп., а судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768грн. 40коп. за ту частину позовних вимог, в задоволенні якої було відмовлено слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial