Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

В листопаді 2014 року [PERSON] пред'явив позов до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк " ПриватБанк " ( надалі - банк ), з послідуючими уточненнями, в якому просив стягнути з банку на його користь: суму вкладу за договором № SAMDN01000737205000 у розмірі 7 700, 00 доларів США, 3 % річних від простроченої суми у розмірі 66, 46 доларів США, інфляційні збільшення у розмірі 616, 00 доларів США, проценти за ставкою 4 % річних, відповідно до умов договору у розмірі 509, 42 долари США; суму вкладу за договором № SAMDN01000737203850 у розмірі 37 110, 31 грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 320, 26 грн. інфляційні збільшення у розмірі 2 968, 83 грн., проценти за ставкою 8, 5 % річних, відповідно до умов договору у розмірі 3 588, 16 грн.; 5 000, 00 грн. - моральної шкоди. Вимоги обґрунтовує тим, що 20.08.2013 року між ним та банком було укладено договір № SAMDN01000737205000 ( вклад " Приват - вклад " ), по якому він вніс, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті в сумі 25 000, 00 дол. США, на строк по 20.08.2014 року включно, з процентною ставкою у розмірі 4 % річних. 20.08.2013 року між ним та банком було укладено договір № SAMDN01000737203850 ( вклад " Приват - вклад " ), по якому він вніс, а банк прийняв грошові кошти в сумі 50, 00 грн., на строк по 20.08.2014 року включно, з процентною ставкою у розмірі 8, 5 % річних. Вказані договори передбачають можливість поповнення та зняття грошових коштів. 12.11.2014 року він звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання вищезазначених договорів та повернення суми вкладу по договору № SAMDN01000737205000 у розмірі 7 700, 00 доларів США та по договору № SAMDN01000737203850 у розмірі 37 110, 31 грн. Станом на час звернення до суду з вищезазначеною заявою вклад та нараховані проценти банком не повернуті, що змусило його звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Представник відповідача в судовому засіданні заперечуючи проти позову зазначив, що договору банківських вкладів між банком та [PERSON] було укладено на території АРК; з травня 2014 року банк не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території; доступу до бази даних з клієнтами по договорам, які були укладені на території АРК та м. Севастополі у банку не має. Суд, заслухав пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідив надані докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умовами договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною ( ч.2 ст.1060 ЦК України ). Провіряючи обставини по справі, судом встановлено, що 20.08.2013 року між банком та [PERSON] було укладено договір № SAMDN01000737205000 ( вклад " Приват - вклад " ), по якому він вніс, а банк прийняв грошові кошти в іноземній валюті в сумі 25 000, 00 дол. США, на строк по 20.08.2014 року включно, з процентною ставкою у розмірі 4 % річних. В підтвердження виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором [PERSON] суду надано копію квитанції від 20.08.2013 року, по якій останнім було внесено грошові кошти в сумі 25 000, 00 доларів США. 20.08.2013 року між ним та банком було укладено договір № SAMDN01000737203850 ( вклад " Приват - вклад " ), по якому він вніс, а банк прийняв грошові кошти в сумі 50, 00 грн., на строк по 20.08.2014 року включно, з процентною ставкою у розмірі 8, 5 % річних. В підтвердження виконання взятих на себе зобов'язань за вказаним договором [PERSON] суду надано копію квитанції від 20.08.2013 року, по якій останнім було внесено грошові кошти в сумі 50, 00 грн. Вказаними договорами визначено, крім предмета договору, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов цього договору, тощо. 12 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до банку із письмовою заявою про дострокове розірвання договорів та повернення вкладених ним грошових коштів з нарахованими процентами. Відповідно до п.9 вищезазначених договорів, у вкладника та і у банку є право дострокового розірвання договору, повідомивши про це один одного за два банківських днів до дати розірвання договору. Вказані обставини свідчать про дострокове розірвання вищезазначених договорів за заявою [PERSON], а тому вимоги останнього в частині розірвання договорів не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається із копії квитанції, відповідно до умов договору № SAMDN01000737205000 ( вклад " Приват - вклад " ), [PERSON] вніс 20.08.2013 року грошові кошти у розмірі 25 000, 00 доларів США. В послідуючому, як пояснив в судовому засіданні позивач, ним 09.09.2013 року було вчинено зняття готівки у розмірі 17 300, 00 доларів США. Однак, як доказ, суд не може прийняти до уваги пояснення позивача в тім, що залишок коштів по даному договору складає 7 700, 00 доларів США ( 25 000, 00 доларів США - 17 300, 00 доларів США = 7 700, 00 доларів США ), так як відсутні докази ( виписка ), які б свідчили про залишок коштів на рахунку після проведення операції по зняттю вказаних коштів ( 17 300, 00 доларів США ). Згідно копій квитанцій, відповідно до умов договору № SAMDN01000737203850 ( вклад " Приват - вклад " ), [PERSON] вніс 20.08.2013 року 50, 00 грн. В послідуючому, 09.09.2013 року вчинив зняття готівки у розмірі 71 000, 00 грн., що суперечить первинній сумі коштів, які були внесені під час укладення договору. Доказів, які б свідчили про внесення коштів в період часу з 20.08.2013 року по 09.09.2013 року [PERSON] суду не надав; 13.01.2014 року, як пояснив позивач, ним було поповнено вклад по даному договору на суму 2 110, 31 грн., про що надано копію квитанції, яка містить інформацію після внесення коштів - всього 35 000, 00 грн., що також викликає у суду сумнів щодо суми залишку грошових коштів, які обліковуються на рахунку, відповідно до умов даного договору зі слів позивача у розмірі 37 110, 31 грн. ( 35 000, 00 грн. + 2 110, 31 грн. = 37 110, 31 грн. ) З моменту внесення [PERSON] готівки на виконання умов договорів та до часу зняття суми спливав певний проміжок часу, коли він міг здійснити операції, як по зняттю готівки так і по внесенню готівки ( поповнення вкладу ). Крім того, під час розгляду справи позивач не зміг надати суду доказів, щодо не вчинення з боку банку нарахування відсотків, які передбачені умовами вищезазначених договорів, а саме у розмірі 4 % річних та у розмірі 8, 5 % річних. Жодних виписок по вказаним договорам з моменту їх укладення та навіть до часу прийняття позивачем рішення щодо дострокового розірвання договорів також суду надано не було, як і не надано виписок, які б підтверджували суму коштів, яка обліковується на рахунку по договорам після первинного внесення готівки на виконання умов договору. Відповідно, вимоги [PERSON] щодо застосування ст. 625 ЦК України, не можуть бути задоволені, так як судом не встановлені прострочені суми, які необхідно враховувати під час проведення нарахування трьох процентів річних та до яких необхідно застосувати встановлений індекс інфляції за весь час прострочення. Крім того, інфляційні нарахування на грошові кошти в іноземній валюті не проводяться, індекс інфляції застосується лише до грошових коштів в гривневому еквіваленті. За таких обставин, суд прийшов до висновку, оскільки, [PERSON] суду не надано доказів та не було їх встановлено і під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог, щодо залишку сум грошових коштів, які обліковується на рахунку останнього, відповідно до умов вищезазначених договорів, а тому його вимоги не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 грн. слід зазначити наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав ( ст.23 ЦК України ). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини ( ч.1 ст. 1167 ЦК України ). Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди ", суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються вищевказаним Договором та Книгою п'ятою " Зобов'язальне право " Цивільного кодексу України, зокрема параграфом 3 " Банківський вклад " глави 71 розділу ІІІ даної Книги, нормами якого стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено. Не передбачено відшкодування моральної шкоди і договором, укладеним між сторонами. Таким чином, оскільки між позивачем та відповідачем діяли договірні правовідносини, які регулюються ЦК України, а умовами Угоди щодо відшкодування моральної шкоди не передбачено, як і не передбачено ЦК України відшкодування моральної шкоди в зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 грн. не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed