Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулась в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" і приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], предмет якого склала вимога про визнання виконавчого напису № 5545 від 05.07.2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про стягнення рухомого майна - автомобіля марки CHEVROLET, модель Tacuma, рік випуску 2006, шасі (кузов, рама) KL1UF75ZE6K244068, реєстраційний номер - АЕ5921ВА, що належить на праві власності гр. [PERSON], на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК» таким, що не підлягає виконанню. Клопоталася судові витрати по справі покласти на відповідачів. Позовні вимоги просить задовольнити, посилаючись на ст. 5, ч.ч. 1, 3 ст. 13-1, ст. 87, ст. 88 Закону України "Про нотаріат", Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5. На підтвердження своїх доводів позивач посилалась на такі документи: письмова вимога про усунення порушень за Кредитним договором № DNMCAU01967413 від 13.07.2006 року (а.с.8); виконавчий напис НВТ №973208 (а.с.8); постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 52249044 від 15.09.2016 року (а.с.10-11); кредитний договір № DNMCAU01967413 від 13.07.2006 року (а.с.12-13). В обґрунтування своїх вимог вказала на таке. 13.07.2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" (назву змінено на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк") в особі керуючого Царичанського відділення [PERSON], що діяв на підставі довіреності № 9317, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 26.12.2005 року, з однієї сторони, та громадянкою України [PERSON], [INFO] (паспорт АМ № 650957, виданий Індустріальним РВ УМВС України в Дніпропетровській області 12.02.2002 року), місце проживання: [INFO], з іншої сторони, було укладено Кредитний договір №DNMCAU01967413. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 89564,00 (Вісімдесят дев'ять тисяч п'ятсот шістдесят чотири) гривень 00 коп. на наступні цілі: купівля автомобіля, а також суму в розмірі 31347,00 гривень на сплату страхових платежів. Згідно з п. 1.1 кредитного договору кредит надається позичальнику строком з 13.07.2006 р. по 15.07.2013 року включно зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з "21" по "28" число кожного місяця. Згідно п. 3.1 кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1 даного договору. Згідно п. 3.2. кредитного договору та згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню за кредитним договором, передбачених п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 вказаного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 3,18% на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитним договором. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п. 1.1 суми щомісячного платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суми в п. 1.1). При встановленні банком у порядку, передбаченому п. 2.3.2, зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки. Згідно п. 3.4 нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Згідно п. 1.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором виступає застава автомобіля Chevrolet, а також всі інші види, іпотеки, поруки й т. п., надані банку з метою забезпечення зобов'язань за даним договором. 11 червня 2016 року позивачем була отримана письмова вимога від 06.06.2016 року про усунення порушень за кредитним договором № DNMCAU01967413 від 13.07.2006 pоку, відповідно до якої банк вимагав від позивача виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором та сплатити суму боргу, яка нарахована в сумі 617838 (Шістсот сімнадцять тисяч вісімсот тридцять вісім) гривень 84 копійки, з урахуванням: - заборгованості за тілом кредиту у розмірі 73565 (Сімдесят три тисячі п'ятсот шістдесят п'ять) гривень 16 копійок; - заборгованості за відсотками у розмірі 127430 (сто двадцять сім тисяч чотириста тридцять) гривень 76 копійок; - заборгованості з комісії в розмірі 8060 (вісім тися ч шістдесят) гривень 81 копійка; - заборгованості з пені у розмірі 408782 (чотириста вісім тисяч сімсот вісімдесят дві) гривні 11 копійок. 05 липня 2016 року за заявою представника за довіреністю ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис № 5545, відповідно до якого нотаріус пропонує стягнути рухоме майно - автомобіль, марки - Chevrolet, модель - Tacuma, рік випуску - 2006, шасі (кузов, рама) - KL1UF75ZE6K244068, реєстраційний номер - АЕ5921ВА, що належить на праві власності гр. [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків - [NUMBER], місце проживання: [INFO], дата народження - 16.11.1975 року, місце народження - с. Новокузнець, Кемеровська область, Росія, місце роботи - фізична особа - підприємець. Зазначене рухоме майно на підставі договору застави рухомого майна №DNMCAU01967413 від 13.07.2006 року передане в заставу Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" (код платника податків за Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України 14360570, місцезнаходження 49094, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50, к/р 32009100400 у УНБУ в Дніпропетровській області, МФО 305299), яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" в забезпечення зобов'язань за кредитним договором № DNMCAU01967413 від 13.07.2006 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації рухомого майна, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] пропонує задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" у розмірі: - Основний борг - 73565,16 гривень; - Заборгованість за відсотками -127 430,76 гривень; - Комісія - 8 060,81 гривень; - Пеня - 408 282,11 гривні, що всього становить 617338 (Шістсот сімнадцять тисяч триста тридцять вісім) гривень 84 копійки, - Витрати, пов'язані із вчиненням виконавчого напису - 1 700,00 гривень. Всього, з урахуванням витрат, пов'язаних з вчиненням виконавчого напису становить 619038 (Шістсот дев'ятнадцять тисяч тридцять вісім) гривень 84 коп. Строк, за який провадиться стягнення, - дев'ять років дев'ять місяців двадцять вісім днів, а саме з 13.07.2006 року по 11.05.2016 року. Виконавчий напис набирає чинності з дати його реєстрації в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, тобто з 05.07.2016 року. Позивач дійшов переконання, що особливістю питання надіслання вказаної вище вимоги є те, що виконавчий напис, який вчиняється на її підставі, має відповідати змісту наведеного в ній порушення. Так, якщо у вимозі кредитора зазначена одна сума, проте як у виконавчому написі визначена інша, хоча вони і базуються на єдиних розрахунках, - сума боргу не може вважатись безспірною, що є необхідною умовою для вчинення нотаріусом виконавчого напису. Наведена правова позиція визначена в постанові Вищого господарського суду України від 29.10.2012 р. у справі № 09/05/5026/889/2011. 23 вересня 2016 року під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження позивач [PERSON] отримала постанову Царичанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про відкриття виконавчого провадження від 15.09.2016 року. Виконавче провадження відкрито на підставі вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса. Позивач переконана, що виконавчий напис здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому повинен бути визнаним таким, що не підлягає виконанню, виходячи з наступного. Виконавчий напис - це розпорядження нотаріуса про примусове стягнення на користь кредитора грошових сум або передачі чи повернення майна кредитору, здійснене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії знаходиться факт безспірності відповідальності боржника. Тому вчинення виконавчого напису - це не вирішення спору між кредитором та боржником, а підтвердження безспірності зобов'язань боржника. Відповідно до ст. 88 Закону України "Про нотаріат" виконавчий напис нотаріуса при наявності умов щодо дії строків виникнення права вимоги, вчиняється на підставі документів, які підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 87 Закону). Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 затверджено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Так, згідно з Переліком, для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями подаються, зокрема, оригінал кредитного договору; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Згідно позиції, викладеній в ухвалі ВССУ від 15.06.2011 року № 6-4882св11, відповідно ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку цієї статті, які встановлюють розмір заборгованості. Відповідно до п. 2.4 Порядку вчинення виконавчого напису за заявою одного з іпотекодержателів здійснюється нотаріусом після спливу десяти днів з дня одержання іншими іпотекодержателями письмового повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 3.1 нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п. 3.2 Порядку безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Відповідно 3.3 Порядку якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Відповідно до п. 3.5 Порядку при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 4 березня 2015 року у справі № 6-27цс15 також передбачає, що відповідно до статті 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. У матеріалах виконавчого провадження № 52249044 відсутня виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. У ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження було виявлено, що для отримання виконавчого напису банк надав сумнівний розрахунок заборгованості по кредиту, який не відповідає положенням ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", тобто не може вважатися первинним документом бухгалтерської звітності. Це свідчить про порушення норм чинного законодавства при отриманні виконавчого напису, внаслідок чого ставиться під сумнів виконавчий напис № 5545 Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]. У виконавчому написі № 5545, виданому приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зазначено, що розмір пені складає 408282,11 гривень, а строк, за який нарахована пеня - дев'ять років дев'ять місяців двадцять вісім днів, а саме з 13.07.2006 року по 11.05.2016 року. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України встановлено загальний строк позовної давності, який складає три роки. Однак цим же Кодексом встановлено, що до пені законом може бути встановлена спеціальна позовна давність, тому відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу України до пені застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 29.10.2012 року у справі № 09/05/5026/889/2011 безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка стовідсотково підтверджує наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі, яка зазначається. Крім того, в постанові ВГСУ від 11.12.2012 року у справі № 15/5025/428/12 визначено, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Щодо розрахунку заборгованості в цілому позивач зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-20цс14 викладено, що у разі, якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Верховний Суд України дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. Оскільки строк, за який провадиться стягнення майже 10 років, є всі підстави вважати розрахунок заборгованості невірним, а саме: викладеним із порушенням строку позовної давності. Враховуючи викладене вище, у даному випадку, боржник не погоджується з розміром заборгованості та строком, за який вона нарахована. Розрахунок заборгованості за кредитним договором № БКМСАШ1967413 від 13.07.2006 року проведено з порушенням норм чинного законодавства, що порушує конституційні права боржника, а нарахування штрафних санкцій було проведено з грубим порушенням норм матеріального права. Внаслідок цього, розрахунок розміру стягнення, передбаченого у виконавчому написі №5545, є неправомірним. Банк перед зверненням до нотаріуса з питанням про вчинення виконавчого напису належним чином не повідомив про це позивача, останньому не було відомо, якими саме документами керувався нотаріус при вчиненні виконавчого напису, оскільки таких документів він ні від нотаріуса, ні від банку не отримував, що унеможливлює визначити суми основної заборгованості за кредитним договором, простроченої суми по відсотках та пені за прострочення платежу, які вказуються у виконавчому написі нотаріуса і взагалі чи є безспірність суми і стягнення, чи є спір. Отже, у банку відсутні належні та допустимі докази - документи, що засвідчують безспірність заборгованості позивача, а тому зазначена у виконавчому написі заборгованість не є безспірною. Позивач вважає, що нотаріус всупереч принципу безспірності заборгованості, передбаченої ст. 88 Закону України "Про нотаріат", із порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5, вчинив виконавчий запис, чим порушив норми чинного законодавства. Відповідно до ч. 12 ст. 110 ЦПК України позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, можуть пред'являтися також за місцем його виконання. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явилися, клопоталися про розгляд даної справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримали повністю. Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" в судове засідання не з'явився та надіслав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а справу розглянути без його участі. Обґрунтовуючи свої заперечення вказав на таке. Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, так як позивач помилково дійшов висновку, що заборгованість позичальника є спірною. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про стягнення з позивача на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованості, таким що не підлягає виконанню, оскільки за міркуванням позивача заборгованість не є безспірною. Виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов'язання боржника. Статтею 87 Закону України "Про нотаріат", п. 3.2 гл. 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно п.п. 1, 2 "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувана про непогашений заборгованості. Виконавчий напис вчинений з дотриманням ст.ст, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" та п.п. 3.1, 3.2 гл.16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України на підставі наданих банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі оригіналу кредитного договору та виписки про рух коштів, що є первинним документом. Також, відповідно приписів ст.ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, "Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 року № 1172, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів з урахуванням положень "Переліку", за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. Таким чином, слід встановити, чи банком нотаріусу надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року №6-158цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Виконавчий напис вчинений з дотриманням чинного законодавства на банком документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Також, мотивуючи та обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач не вказав в чому полягає спірність заборгованості кредитному договору, й з одних лише міркувань дійшли необґрунтованого висновку про наявність спору. Позивачем не наведено, які саме положення розрахунку заборгованості або виписки про рух коштів є неправильними чи не відповідають умовам кредитного договору, власний розрахунок не здійснений. ПАТ КБ "ПРИВАГБАНК'" надано обґрунтований розрахунок заборгованості, в якому відображено всі проплати, які надходили на погашення заборгованості, та міститься вся наявна заборгованість за кредитним договором. Позивачем не доведено факт належного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором та не надано відповідний розрахунок суми заборгованості, яким частково або повністю спростований розрахунок банку. Позивач безпідставно вважає, що виконавчий напис вчинений з порушенням вимог законодавства та за відсутності повідомлення позивача при вчинені виконавчого напису. Так, пункт 2.3 глави 16 наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 09.02.2016р. (що діяла на час вчинення виконавчого напису) визначено, що вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Враховуючи вищевикладене, чинним законодавством чітко визначені випадки направлення письмової вимоги по усуненню перешкоди лише за вимогами іпотекодержателя. В даному випадку ПАТ КБ "ПриватБанк" стягує за виконавчим написом кредитні кошти за кредитним договором, а не договором іпотеки. Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася та надіслала письмові заперечення, в яких просила відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк", Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Клопоталася справу розглянути без її участі. Вважає, що згадана позовна задоволенню не підлягає з огляду на таке. Як видно з позовної заяви позивач просить суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, через наступне: - сума в вимозі відрізняється від суми, зазначеної у виконавчому написі; - відсутні документи, які підтверджують заборгованість (а саме документи первинного бухгалтерського обліку) та, крім того, поданий банком розрахунок не відповідає вимогам законодавства та не встановлює безспірність заборгованості; - виконавчий напис, вчинений поза межами строку, передбаченого статтею 88 Закону України "Про нотаріат". Переконана, що насправді ж згадані вище факти, якщо б вони навіть і мали б місце в дійсності, не є підставою для скасування виконавчого напису. Так, Пленум Верховного Суду України своєю чинною, наразі, постановою №2 від 31.01.1992 року "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" від 31.01.1992 року з подальшими змінами роз'яснив судам, що в справах щодо оспорювання виконавчого напису боржник може оспорити в позовному провадженні лише правильність вимог, зазначених у виконавчому напису. При безпідставності цих вимог суд скасовує виконавчий напис і відмовляє в задоволенні цих вимог, а у разі часткової їх обґрунтованості - постановляє рішення про скасування виконавчого напису і стягнення з боржника на користь кредитора дійсної суми боргу. Позивач лише вказує в позовній заяві, що розмір заборгованості перед банком є спірним, але не обґрунтовує відсутності заборгованості або наявності боргу в меншому розмірі, не вказує сум, які були сплачені, не підтверджує факт погашення заборгованості жодними документами, тобто ніяк не спростовує розміру заборгованості, вказаного у виконавчому написі. Таким чином, предметом спору в цій справі є не дійсний розмір його боргу перед кредитором або відсутність такого, а дотримання нотаріусом формальностей, передбачених законодавством при вчиненні виконавчого напису. Переконана, що помилки при виконанні таких формальностей, навіть якщо б вони і були допущені нотаріусом, за змістом вищенаведеної Постанови не можуть бути самі по собі підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Такою підставою, як роз'яснив Верховний Суд України, може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший його розмір. Відповідач дійшов висновку, що тільки один той факт, що позивач не заперечує існування реального боргу, вказаного у виконавчому написі, є підставою для відмови в позові. Крім того і самі посилання позивача у позовній заяві, що наведені вище, є "наявно неспроможними". Так, у п. 10 Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 7 лютого 2014 року зазначено, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а перевіряє безспірність заборгованості в контексті наявності документів з урахуванням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку. По-перше, стосовно того, що сума у виконавчому написі є меншою, ніж сума заборгованості, зазначена у вимозі про усунення порушень за кредитним договором, відповідач вважала за необхідне звернути увагу на наступне. Згідно п. 2.1 Глави 16 Розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Пунктом 5.3 Глави 16 Розділу II Порядку передбачена можливість вчинення виконавчого напису на борговому документі (його копії) щодо частини заборгованості, тобто кредитор має право вимагати стягнення не всієї суми боргу, зазначивши про це у відповідній заяві, з якою він звертається до нотаріуса про вчинення виконавчого напису. В даному випадку ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до неї, приватного нотаріуса [PERSON], з заявою про стягнення частини заборгованості, зазначивши при цьому, у відповідній заяві, дійсну суму боргу, прострочення сплати якої було допущено боржником. По-друге, щодо неподання нотаріусу належних доказів в підтвердження безспірності заборгованості приватний нотаріус [PERSON] вважала за необхідне вказати на наступне. Згідно ст. 18 ЦК України та ст.ст. 87, 88 Закону України "Про нотаріат" вчинення виконавчого напису - це захист нотаріусом цивільних прав кредитора за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або витребування майна на користь кредитора, за наявності між боржником і кредитором правовідносин, які визначаються Кабінетом Міністрів України шляхом встановлення переліку документів, що стверджують ці правовідносини. Тому "безспірність" в розумінні ст. 88 Закону України "Про нотаріат" є не доведеність боргу, що є і елементом судового процесу, а факт існування між кредитором та боржником правовідносин, при яких вважається ("презумується") наявність боргу, а документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому КМУ, не письмові докази наявності боргу, а докази наявності згаданих вище правовідносин. Так, розділом "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку передбачено, що для одержання виконавчого напису на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Ця позиція повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в його постанові від 20 травня 2015 року № 6 - 158цс15, в якій, зокрема, говориться: "Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, встановивши у справі, яка переглядається, що банком нотаріусу надано всі необхідні документи що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання стягувачем письмової вимоги про усунення порушень ... суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові (про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню), а та обставина, що сума заборгованості за кредитом більша ніж у повідомленні, не свідчить про наявність спору". Аналогічної позиції дотримувався і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який в своїх ухвалах від 09.09.2015 року по справі №490/2908/15-ц та від 18.05.2016 року по справі №6-6347сві 5, де вказав, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Також, вважала за необхідне зауважити, що витребування інших документів (зокрема, будь-яких документів бухгалтерського обліку) не передбачено жодним нормативним актом. Таким чином кредитором надано всі передбачені Переліком докази, які свідчать про безспірність заборгованості. Крім того, поданий банком документ, в кому зазначено розмір заборгованості, є випискою з рахунку боржника, а не розрахунком, як зазначає позивач. Отже, це повністю відповідає вимогам Переліку. По-третє, згідно підпунктів 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу II Наказу Міністерства юстиції країни "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22.02.2012 №296/5 нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, а строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стянувача виникло право примусового стягнення боргу. За своєю правовою природою ці строки, передбачені ст. 88 Закону України "Про нотаріат", не є позовною давністю, оскільки відповідна дія виступає як окремий (позасудовий) спосіб захисту цивільних прав в той час, як згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися саме до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згаданий вище висновок міститься також в пункті 1.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року. Відповідач вважає, що він має бути врахований судом і в цій справі, бо це є позицією спеціалізованого суду вищої юрисдикції щодо тих самих правовідносин, адже застосування ст. 88 Закону України "Про нотаріат" не може залежати від суб'єктного складу учасників правовідносин. Отже, воно має бути однаковим для усіх суб'єктів. Таким чином, згадані вище строки обчислюються не за правилами обчислення строків позовної давності, а за правилами, викладеними в ст. 88 Закону України "Про нотаріат". В даному випадку, зазначає відповідач, терміном, з якого має обчислюватися згаданий вище строк, є дата направлення боржнику вимоги про усунення порушень, виходячи з наступного. Відповідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони мають здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. В даному випадку, в кредитному договорі не передбачений строк його дії, тобто він укладений на невизначений час. Отже, сторони мають здійснити свої права та обов'язки за згаданим вище договором в будь-який час. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Таким чином, в разі, якщо договір, на підставі якого був вчинений виконавчий напис, був укладений на невизначений строк, як в даному випадку, в кредитора виникає право вимагати виконання обов'язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь-який час, та це право виникає в нього кожного наступного дня протягом дії договору. Разом з тим, згідно ст. 530 ч.2 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, а боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідач звертає особливу увагу на те, що у вказаному вище випадку це право кредитора виникає незалежно від строку виконання зобов'язання, передбаченого договором, яке не треба плутати із строком дії договору. Отже, в разі визначення у відповідному договорі строку його дії, виконавчий напис може бути вчинений протягом строків, зазначених у підпунктах 3.1, 3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку з моменту закінчення строку дії договору. Відповідач дійшов висновку, що виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства, а посилання позивача в позовній заяві на необхідність його скасування не заслуговують на увагу. Більше того, навіть подаючи позов, позивач жодним чином не оскаржує розмір заборгованості, не наводить доказів відсутності заборгованості, чи її меншого розміру. Тобто, будь-які підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню відсутні, адже жодні цивільні права позивача не були порушені. Таким чином, вчинення виконавчого напису є цілком правомірним, а доводи позивача є "неспроможними", тому що вона, приватний нотаріус [PERSON], діяла у повній відповідності до Закону України "Про нотаріат", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Крім того вказала, що позивачем визначено процесуальний статус нотаріуса як відповідача, з чим відповідач категорично не може погодитись з огляду на наступне. На її думку, залучення її, приватного нотаріуса, в якості співвідповідача в даній справі є таким, що прямо суперечить диспозитивності та процесуальному статусу відповідача, оскільки нотаріус не є стороною правовідносин, на підставі яких виникли взаємні зобов'язання сторін, а тільки здійснив нотаріальну дію, яка полягала у вчиненні виконавчого напису, тобто дію, за результатами якої були змінені права боржника та кредитора. Зауважила, що Пленум Верховного Суду України своєю Постановою №2 від 31.01.1992 року "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" з подальшими змінами зазначив, що справи щодо оспорювання виконавчого напису нотаріуса розглядаються в позовному провадженні, позивачем в якому є боржник, а відповідачем - кредитор. Така ж позиція закріплена в пункті шостому Узагальнень судової практики з розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні від 7 лютого 2014 року, в якому зазначено, що відповідно до пункту 16 Постанови ВССУ №3 спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії, чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Отже, справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Зазначила, що вищенаведений висновок Пленуму ВСУ прямо закріплений в частині 12 статті 110 Цивільного процесуального кодексу України, яка передбачає, що в порядку цивільного судочинства розглядаються позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягнутого за виконавчим написом нотаріуса. Висловила своє переконання, що відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Інакше кажучи, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Аналізуючи наведене, приватний нотаріус [PERSON] зробила висновок, що нотаріус, яким був вчинений виконавчий напис, може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, а також зазначила, Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено право суду самостійно змінити процесуальний статус особи, але суд відповідно до ст. 33 ЦПК України за клопотанням позивача зобов'язаний замінити неналежного відповідача на належного. Посилаючись на ст.ст. 58, 60 ЦПК України стверджувала, що позивач не надав до матеріалів справи жодного письмового доказу, який би підтверджував його правову позицію, бо позивачем не було доведено фактів порушення порядку вчинення нотаріальних дій, а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності. Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, з'ясувавши їх правові позиції, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, виходячи з такого. Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно статті 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі досліджених в судовому засіданні документів, оцінивши їх з точки зору належності та допустимості, суд дійшов висновку, що викладені [PERSON] в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження та є достовірними. Також, судом встановлено, що в порушення припису статті 18 ЦК України про те, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] виконавчий напис не було здійснено на борговому документі, а виконано п'ятого липня дві тисячі шістнадцятого року на окремому бланкові Міністерства юстиції України за номером НВТ 973208 (а.с.9). Виконавчий напис не містить жодних пояснень. При цьому жодним з відповідачів не було надано суду для ознайомлення будь-якого боргового документа, на якому міг бути вчинений нотаріусом виконавчий напис у розумінні статті 18 ЦК України зі змістом, визначеним статтею 89 Закону України "Про нотаріат". Крім того, з тексту оспорюваного виконавчого напису слідує, що нотаріус "пропонує стягнути" рухоме майно - автомобіль, в той час як розпорядження нотаріуса про стягнення може стосуватися лише грошових сум, а майно може бути лише витребуваним від боржника. Ця обставина вказує на недотримання нотаріусом приписів ст.ст. 87 та 89 Закону України "Про нотаріат". За викладених обставин суд дійшов переконання, що виконавчий напис №5545 від 05.07.2016 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], про стягнення рухомого майна - автомобіля марки CHEVROLET, модель TACUMA, рік випуску 2006, шасі (кузов, рама) KL1UF75ZE6K244068, реєстраційний номер - АЕ5921ВА, що належить на праві власності гр. [PERSON], на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов висновку, що на підставі статті 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідачів пропорційно, тобто по 275,60 гривень. При цьому суд дійшов переконання, що доводи приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про те, що вона не може брати участі у справі в якості відповідача, підлягають критичній оцінці як необґрунтовані, виходячи з такого. Відповідно до статті 5 Закону України "Про нотаріат" нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики, а також сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Зі змісту присяги нотаріуса витікає, що нотаріус повинен виконувати обов'язки нотаріуса чесно і сумлінно, згідно з законом і совістю, поважати права і законні інтереси громадян і організацій, зберігати професійну таємницю, скрізь і завжди берегти чистоту високого звання нотаріуса. Однак, про вчинення оспорюваного виконавчого напису позивач [PERSON] приватним нотаріусом не повідомлялася та не попереджувалася про наслідки вчинюваних ним нотаріальних дій з тим, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їй на шкоду, а тому позивач дізналася про вчинене нотаріусом лише з постанови про відкриття виконавчого провадження від 15.09.2016 року (а.с.10-11), яку одержала 23.09.2016 року. Такою бездіяльністю приватний нотаріус фактично засвідчив своє невизнання за [PERSON] передбаченого статтею 19 Цивільного кодексу України права на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань, зокрема, у спосіб підтвердження чи спростування існування спору щодо розміру її заборгованості перед кредитором. Саме з цих причин та через порушення приватним нотаріусом встановленого законодавством порядку здійснення ним захисту цивільних прав іншої особи шляхом вчинення виконавчого напису позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів судом у спосіб визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, пред'явивши позов до стягувача та приватного нотаріуса, оскільки в силу статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд в силу статті 4 ЦПК України захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Підтвердженням зробленого судом висновку про те, що приватний нотаріус є належним відповідачем (співвідповідачем) у даній справі, слугують, також, приписи п. 45 ч.1 ст. 7 Закону України "Про страхування", ст.ст. 27, 28, 29-1 Закону України "Про нотаріат", які стосуються порядку і правил відшкодування шкоди, заподіяної особі внаслідок незаконних дій або недбалості приватного нотаріуса, а також проведення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності приватного нотаріуса для забезпечення відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок вчиненої нотаріальної дії та/або іншої дії, покладеної на нотаріуса відповідно до закону. Відсутність самої вимоги позивача про відшкодування майнової або іншої шкоди приватним нотаріусом вказує лише на те, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїм правом щодо предмета спору на власний розсуд, в чому, відповідно до частини другої статті 11 ЦПК України, і проявляється диспозитивність цивільного процесу, і це не позбавляє можливості такій особі вимагати захисту прав і інтересів в інший, передбачений законом, спосіб. Виходячи з вище викладеного та

Outcome: approved