Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

31 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа служба у справах дітей Нововолинської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України без згоди і супроводу батька на період з 30 травня по 31 серпня 2015 року та надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду дітей за межі України. В подальшому позивач 13.05.2015 року уточнила заявлені вимоги, про що подала відповідну письмову заяву, де звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа виконавчий комітет Нововолинської міської ради, як орган опіки і піклування про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України без згоди і супроводу батька на період з 30 травня по 31 серпня 2015 року та надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду дітей за межі України. Свої вимоги обгрунтовує тим, що від шлюбу з відповідачем мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Шлюб між нею та відповідачем розірвано, діти проживають з батьком та його співмешканкою. Незважаючи на те, що вона проживає в Турецькій Республіці, окремо від дітей, матеріально їх утримує і належним чином піклується про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, постійно купує речі та подарунки для дітей, сплачує присуджені рішенням суду аліменти, приїжджаючи в Україну, провидить час зі своїми дочкою та сином. Діти навчаються у спеціальній загальноосвітній школі №9 м.Нововолинська зі спрощеною системою навчання. З метою оздоровлення та відпочинку дітей за межами України вона має бажання взяти їх до себе в Турецьку Республіку на літні канікули, які триватимуть з 30 травня по 31 серпня 2015 року. Вважає, що така подорож матиме велике значення для духовного та фізичного розвитку неповнолітніх сина та доньки, буде сприяти їх оздоровленню в морській кліматичній зоні, розширить їх кругозір, ознайомить з культурою інших народів, стимулюючи до вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя. На її прохання оформити нотаріальну згоду на вивіз дітей за кордон, відповідач відмовив їй у цьому, не навівши жодних вагомих аргументів, які б обґрунтовували його відмову. Вважає, що дії відповідача суперечать інтересам неповнолітніх дітей, а тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України без згоди і супроводу батька на період з 30 травня по 31 серпня 2015 року та надати дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду дітей за межі України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві, просить його задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, подавши до суду письмове заперечення, просять відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування заперечень посилаються на те, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував дійсну необхідність виїзду дітей за кордон та спроможність позивача забезпечити за кордоном належний рівень проживання дітей та їхнього повноцінного відпочинку. Зокрема, аналізуючи прожитковий мінімум в Туреччині, можна зробити висновок, що позивач фактично не зможе забезпечити проживання дітей в цій країні навіть протягом одного місяця, тим більше забезпечити їм повноцінний відпочинок. Позивачем не вказано, чи працевлаштована вона за кордоном і який її графік роботи, якщо вона працює, хто буде здійснювати елементарний догляд за дітьми під час її роботи. Вважають, що існує великий ризик, що позивач може забрати неповнолітніх дітей з собою за кордон на постійне місце проживання. Крім того вказують, що самі діти не хочуть їхати з матір'ю за кордон. Зазначають, що слід взяти до уваги ще і той факт, що Туреччина є ісламською країною, де відбуваються часті заворушення та протистояння місцевого населення із владою, а тому існує ймовірність заворушень в країні, що є небезпечним фактором. Представник третьої особи - виконавчого комітету Нововолинської міської ради, як органу опіки і піклування [PERSON] вважає, що позов підставний і є всі підстави для його задоволення. Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01 квітня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7). Копіями свідоцтв про народження дітей підтверджується факт, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] (а.с.5,6). Відповідно до наданих представником позивача в судовому засіданні копій медичних документів вбачається, що позивач проходила із неповнолітнім сином [PERSON] обстеження з приводу його хвороби в Національній дитячій спеціалізованій лікарні "Охматдит". З матеріалів справи вбачається і підтверджено представником позивача в судовому засіданні, що їх з відповідачем дочка [PERSON] та син [PERSON] проживають спільно зі своїм батьком, який отримує від позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей. За довідкою, виданою відділом державної виконавчої служби Нововолинського міського управління юстиції №256 від 10.04.2015 року, на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист №2-49 від 21.01.2011 року, виданий Нововолинським міським судом Волинської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини її щомісячного заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.11.2010 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття, заборгованість по аліментах станом на 01.05.2015 року відсутня (а.с.32). Із наданої в судовому засіданні представником позивача копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] вбачається, що 01.05.2009 року [PERSON] уклала шлюб із громадянином Турецької Республіки [PERSON], та від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідки про місце проживання та інші адреси, позивач [PERSON] проживає в Турецькій Республіці, область Анталія, район Аланья (а.с.33-36). Відповідно до наданої в судовому засіданні довідки виконавчого комітету Нововолинської міської ради Волинської області від 09.04.2015 року №К-313 рішення суду про позбавлення позивача [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] до органу опіки і піклування виконавчого комітету Нововолинської міської ради не надходило. Як слідує із письмової інформації, адресованої Нововолинською спеціалізованою загальноосвітньою школою №9 начальнику служби у справах дітей виконавчого комітету Нововолинської міської ради, практичним психологом Нечипорук Л.В. і соціальним педагогом Левковою С.В. було проведено опитування дітей сторін та з'ясовано, що вони погоджуються на тимчасовий виїзд за кордон лише за згодою і супроводом свого батька, під час розмови з дітьми спостерігалось їх занепокоєння, невпевненість і підвищений рівень особистісної тривожності (а.с.57). Ці обставини підтвердила опитана в судовому засіданні дитина [PERSON] - дочка сторін, яка пояснила, що вона любить свою матір, однак їхати за межі України без батька боїться. При цьому зазначила, що коли мама приїжджала на Україну, то вона разом з братом та мамою їздили відпочивати в Карпати. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують, відповідно до цього Закону, право неа виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання такої і оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Конвенція про права людини, прийнята 44-ю се сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст.10 п.2). Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Із указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч.1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч.3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта, проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. З огляду на наведені норми Закону, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, виходячи виключно з інтересів дітей та беручи до уваги те, що представником позивача [PERSON] не доведені заявлені вимоги наданими доказами, враховуючи заперечення відповідача та його представника, що існує можливість неповернення дітей з-за кордону до України та побоювання однієї із дітей опитаних в судовому засіданні щодо її поїздки за межі України, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. Разом з тим, заявлена вимога позивача про надання дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду дітей за межі України є похідною від основної вимоги, а тому також не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed