Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовними вимогами до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними. В обґрунтування позовних вимог посилалася на ті обставини, що на підставі рішення Маріупольської міської ради народних депутатів за №128 від 06.04.1994 року вона 13.06.1994 року отримала Ордер КО №006842 на житлове приміщення - трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] . З моменту отримання ордеру та по теперішній час вона разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] постійно проживає в квартирі, користується нею, сплачує комунальні послуги. В 1997 році вказана квартира була приватизована в рівних долях на [PERSON] , [PERSON] , і не повнолітню на той час [PERSON] про що видане свідоцтво № 825 від 16.04.1997 року. Таким чином, власниками квартири в рівних долях є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Наприкінці 2018 року, початку 2019 року їй стало відомо, що у провадженні Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод позивачу у користуванні житлом та визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме трьох кімнатною квартирою [ADDRESS] . У своєму позові [PERSON] зазначає, що придбав спірну квартиру у громадян [PERSON] та [PERSON] на підставі укладеного між ними 08 лютого 2002 року Біржового контракту № ОР-607 (договору купівлі-продажу) посвідченого Азовською універсальною товарною біржею в місті Маріуполі. Інших доказів, окрім біржового контракту, [PERSON] до позовної заяви не додає. Вона не погоджується з позовними вимогами [PERSON] , оскільки вона ніколи не підписувала ніяких біржових контрактів, особисто продати квартиру теж не могла, оскільки вона є власником лише 1/3 частини зазначеної квартири, та її ніхто не уповноважував на продаж інших часток квартири. Відповідачів [PERSON] та [PERSON] ніколи не бачила та не була з ними знайома. Наполягає що підпис на біржовому контракті ОР-311 від 15 квітня 1998 року який було нібито укладений та посвідчений на Азовській універсальній товарній біржі їй не належить. Хто підписав зазначений контракт, їй не відомо. Просить суд визнати недійсним договір купівлі продажу ( біржовий контракт № ОР-311 від 15 квітня 1998 року) укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , посвідчений Азовською універсальною товарною біржею про продаж квартири [ADDRESS] . Визнати недійсним договір купівлі продажу ( біржовий контракт № ОР-607 від 8 лютого 2002 року) укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Азовською універсальною товарною біржею про продаж квартири [ADDRESS] . Стягнути з відповідачів понесені судові витрати. В подальшому, 24 травня 2021 року, представником позивача [PERSON] - адвокатом Черниш О.І. було подано заяву про залишення частини позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу ( біржовий контракт № ОР-607 від 8 лютого 2002 року) укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Азовською універсальною товарною біржею про продаж квартири [ADDRESS] - без розгляду. Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року було відкрито провадження по справі. Справу в спрощеному провадженні призначено до відкритого судового засідання. Ухвалою суду від 10 грудня 2019 року за клопотанням позивача [PERSON] по справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, провадження якої було доручено експертам Донецького науково-дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України. Ухвалою суду від 22 квітня 2020 року провадження по справі було поновлено за листом експерта про неможливість проведення експертизи. Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року по справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, провадження якої було доручено експертам Донецького науково-дослідного експертно - криміналістичного центру МВС України. 15 січня 2021 року на адресу надійшов висновок експерта № 1/22-125 від 11 січня 2021 року. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року провадження по справі було поновлено. Ухвалою суду від 2 червня 2021 року, відмова представника позивача від позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі продажу ( біржовий контракт № ОР-607 від 8 лютого 2002 року) укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Азовською універсальною товарною біржею про продаж квартири [ADDRESS] - прийнята, провадження в цій частині закрито. В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що вона повністю підтримує заявлені позовні вимоги. Також пояснила, що ніколи не підписувала ніякі біржові контракти. Про продаж квартири вона навидь не думала, оскільки квартира є єдиним житлом в якому вона проживає на протязі більш ніж 20 років. Іншого житла вона не має. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Черниш О.І., в судове засідання не з`явилася, надала суду письмові пояснення. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що на підставі рішення Маріупольської міської ради народних депутатів за №128 від 06.04.1994 року [PERSON] 13.06.1994 року отримала Ордер КО №006842 на житлове приміщення (на вселення та користування її сім`єю в кількості трьох осіб) трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] . 15 квітня 1997 року зазначену квартиру було приватизовано в рівних долях на трьох осіб - [PERSON] , та її неповнолітніх на той час дітей [PERSON] , [PERSON] . Позивач [PERSON] повністю заперечує факт продажу квартири. Жодних договорів на відчуження квартири вона не укладала, осіб яким вона нібито продала квартиру вона ніколи не бачила. Той факт, що вона не підписувала біржовий контракт № ОР -311 від 15 квітня 1998 року, свідчить також і висновок експерта № 1/22-125 від 11 січня 2021 року , яким встановлено, що договір купівлі продажу підписано не [PERSON] . Про те, що квартира вибула з її володінні поза її волі, вона не знала та і не могла знати, оскільки на протязі всього часу проживала в зазначеній квартирі, користувалася нею, сплачувала комунальні послуги, робила ремонти, і жодного разу ні [PERSON] ні [PERSON] ні пред`являли ніяких вимог щодо звільнення нібито їхньої квартири. Також просить суд звернути увагу що новий власник квартири - [PERSON] , який придбав спірну квартиру 8 лютого 2002 року також з 2002 року по листопад 2018 року, на протязі більш ніж п`ятнадцять років, не пред`являв ніяких вимог щодо звільнення квартири. А тому про те що квартира незаконно була продана не відомим особам, [PERSON] дізналася лише на початку 2019 року, коли її викликали до суду за позовом [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином вважає що строки позовної давності [PERSON] не порушено. Також звертає увагу суду, що станом на 15 квітня 1998 рік, тоб то на дату зазначену в договорі купівлі продажу - (біржовому контракті № ОР-311 від 15 квітня 1998 року) який нібито укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] була власником лише 1/3 частини зазначеної квартири, а інші 2/3 частини належали її дітям, одна з яких [PERSON] була неповнолітня. Просить суд, біржовий контракт ОР -311 від 15 квітня 1998 року визнати недійсним. Відповідачі в судове засідання не з`явилися по невідомій суду причині, про день та час неодноразово повідомлялися належним чином, про що свідчать судові відправлення. Третя особа [PERSON] , позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та пояснив, що він є сином [PERSON] та йому на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . З моменту заселення, т.т. з 1994 року він постійно проживав в зазначені квартирі, і нікому не давав доручення на продаж, або розпорядження вказаною квартирою. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що: На підставі рішення Маріупольської міської ради народних депутатів за №128 від 06.04.1994 року, [PERSON] 13 червня 1994 року отримала Ордер КО №006842 на житлове приміщення трьох кімнатну квартиру [ADDRESS] . Ордер було видано [PERSON] як квартиронаймачу, на склад сім`ї: сина - [PERSON] , 1980 року народження, доньку [PERSON] , 1983 року народження. ( а.с.7) Згідно висновку про реєстрацію домоволодіння зареєстрованого в реєстрі № 39416 книзі № 107к-65, від 23 квітня 1997 року, квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва на право власності № [NUMBER] від 15 квітня 1997 року виданого Управлінням міського майна , належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ( а.с.8) Згідно біржового контракту № ОР-311 від 15 квітня 1998 року укладеного на Азовській універсальній товарній біржі, [PERSON] продала [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] . ( а.с.9) Оригінал зазначеного біржового контракту суд оглядав в судовому засіданні. Згідно особистого рахунку № [NUMBER] , квартира [ADDRESS] , видана [PERSON] на підставі ордеру РО 6842 від 13 червня 1994 року, приватизована ( свідоцтво № 825 від 16 квітня 1997 року). В квартирі зареєстровані [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] ( а.с.10) За клопотанням позивача [PERSON] , судом було призначено почеркознавчу експертизу. Згідно висновку експерта № 1/22 -125 від 11 січня 2021 року: Вирішити питання: «Чи виконано обидва підписи та рукописний текст « [PERSON] », що міститься на зворотній сторінці оригіналу біржового контракту №ОР-311 від 15 квітня 1998 року, укладеного та посвідченого Азовською універсальною товарною біржею, у розділі «Реквізити сторін» у графі «Продавець» саме [PERSON] чи іншою особою?» - не виявляється можливим, у зв`язку з тим, що в результаті порівняння досліджуваних підписів зі зразками підписів [PERSON] було встановлено, що дані підписи неспівставні за транскрипцією та усіма загальними та окремими ознаками. Рукописний запис « [PERSON] », розташований зі зворотного боку «Биржевого контракта №ОР-311 (договор купли-продажи) составленного Азовской универсальной товарной биржей между [PERSON] и [PERSON] , [PERSON] от 15.04.1998» у розділі «Продавец», у графі «Прописан» - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Досліджувані підписи, розташовані зі зворотного боку «Биржевого контракта №ОР-311 (договор купли-продажи) складеного Азовською універсальною товарною біржею між « [PERSON] и [PERSON] , [PERSON] от 15.04.1998» у розділі «Продавец», у графах: « Ф.И.О. » та «Прописан» - ймовірно виконані однією особою. ( а.с. 184-190) Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено у 1998 році, суд застосовує відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору. Статтею 153 ЦК УРСР, було передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір, який розглядається судом було укладено на Азовській універсальній товарній біржі. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.91 року біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладання договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України "Про товарні біржі". Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Як зазначено в п. 1.5 Розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121, яка була чинною на час реєстрації відповідного договору купівлі-продажу( 08 .02.1999 р) та яка визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, - державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. Реєстрація біржового контракту ОР - 311 від 15 квітня 1998 року в Маріупольському БТІ відбулася 8 лютого 1999 року за номером 39416, як зазначено на біржовому контракті № ОР-311 від 15 квітня 1998 року так і на біржовому контракті № ОР-607 від 8 лютого 2002 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на Азовській Універсальній товарній біржі. ( а.с.9, 10) Відповідно до п. 9 Додатку 1 до вказаної Інструкції, - договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, віднесено до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Стаття 47 ЦК УРСР зазначає що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу (15 квітня 1998 р.) існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК УРСР), а відповідно до статті 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення статті 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. За поясненнями позивача [PERSON] вона проживає у спірній квартирі з 1994 року по теперішній час. На протязі всього часу, до 2018 року, ніхто з відповідачів не звертався до неї щодо звільнення квартири, передачі ключів, документів та таке інше, хоча відповідно до біржового контракту, [PERSON] повинна була звільнити квартиру з урахуванням зняття з реєстрації на протязі 7 днів. Також відповідачами [PERSON] та [PERSON] не надано розписок про передачу ними грошей на виконання умов договору купівлі продажу, які б могли підтвердити сам факт укладення зазначеної біржової угоди. Таким чином, суд прийшов до висновку що договір купівлі-продажу квартири, укладений на біржі в простій письмовій формі, не відповідає вимогам ст. 47, 153, 227 ЦК УРСР а тому може бути визнаний недійсним. Також суд звертає увагу, що відповідно до біржового контракту № ОР-311 від 15 квітня 1998 року, брокерська контора № 007 діяла від імені [PERSON] , а біржовий контракт нібито підписала [PERSON] ( реквізити сторін) Відповідно до вимог ст. 44 ЦК УРСР, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Однак висновком судово-почеркознавчої експертизи, № 1/22 -125 від 11 січня 2021 року встановлено що позивачка [PERSON] не підписувала зазначений біржовий контракт, оскільки підписи в графі «Продавець» виконані не [PERSON] . Відповідачами [PERSON] та [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на спростування встановлених судами обставин. Таким чином судом було встановлено, що позивачка [PERSON] не підписувала договору купівлі продажу (біржовий контракт № ОР-311 від 15 квітня 1998 року) квартири [ADDRESS] , свого воєвиявлення на укладання зазначеної угоди ніяким чином не виказувала, а тому суд прийшов до переконання що зазначений біржовий контракт підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 44 ЦК УРСР. Також відповідачами не було доведено, що [PERSON] будучи власником лише 1/3 частини квартири [ADDRESS] , мала повноваження на продаж інших 2/3 частин квартири, що також не зазначено в самому біржовому контракті. Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом Згідно паспорту [NUMBER] , який видано 17 жовтня 2006 року Новозаводським ВМУМВС України в Чернігівській області, [PERSON] народилася [INFO] . Таким чином на день укладення біржового контракту, 15 квітня 1998 року, вона була неповнолітня. Майном, що належить малолітній і неповнолітній дитині, управляють інші особи - передусім її батьки. Якщо їх немає в живих, або вони позбавлені батьківських прав, то такі права мають опікуни, піклувальники, усиновлювачі (ч. 1 ст. 177 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 177 СК України, батьки управляють майном, що належить малолітній, неповнолітній дитині, без спеціального на те призначення. Вони мають право продати, обміняти квартиру (частину квартири), будинок до досягнення дитиною повноліття (18 років), лише з дозволу органу опіки та піклування. Біржовий контракт ОР-311 від 15 квітня 1998 року не містить посилань на наявність дозволу органу опіки та піклування на продаж частки квартири яка належить неповнолітній [PERSON] , а також в біржовому контракті не зазначено, що [PERSON] діє від свого імені та від імені неповнолітньої. Що в свою чергу доводить недійсність зазначеного договору купівлі продажу (біржового контракту) на підставі ст. 48 ЦК УРСР. Таким чином судом було встановлено, що позивачка [PERSON] договору купівлі продажу (біржовий контракт № ОР-311 від 15 квітня 1998 року) квартири [ADDRESS] не підписувала, свого воєвиявлення на укладання зазначеної угоди ніяким чином не виказувала, повноважень щодо продажу квартири від імені неповнолітньої особи [PERSON] та свого повнолітнього сина [PERSON] не отримувала, зазначений договір нотаріально не посвідчувався, а тому суд прийшов до переконання що зазначений біржовий контракт є недійсним. Статтею 76 ЦК УРСР Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. ( ст. 71 ЦК УРСР) Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. ( ст. 75 ЦК УРСР) Такі ж норми обчислення строків позовної давності зазначено і в ст.ст. 257- 260,261 ЦК України ( 2001 року) . Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] , звернулася до суду 17 квітня 2019 року. В обґрунтування своїх вимог посилалася на ті обставини, що про своє порушене право вона дізналася лише на початку січня 2019 року, під час розгляду цивільної справи 265/9171/18, провадження 2/265/346/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання відповідачів втративши право користування житловим приміщенням. Інших відомостей щодо обізнаності [PERSON] про її порушене право суду надано не було, у зв`язку з чим, суд вважає, що позивачем не було порушено строків звернення до суду. Щодо вимог по відшкодуванню судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 141 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються відповідача. Згідно квитанції позивачем [PERSON] при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 768,40 гривень. Позовні вимоги позивача задоволені судом в повному обсязі, а тому сума судового збору підлягає стягненню з відповідачів в дольовому порядку на користь позивача.

Outcome: approved