Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранит К» та Обслуговуючого кооперативу «Радуга 3» про визнання майнових прав на однокімнатну квартиру загальною площею 41, 15 кв.м., за будівельним номером 240 на 8 поверсі, 4 секції, у 4-х секційному 10-ти поверховому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району). Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.07.2019 року вказану справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. До суду надійшли відзиви на позов, згідно яких відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог та, окрім того, відповідачами подано заяви про застосування строків позовної давності. Відповідачі вважають , що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», тому [PERSON] має звернутися до Господарського суду Одеської області із письмовою заявою з вимогами до ТОВ «Граніт» як до боржника. Заявою від 24.01.2020р. позивач змінив предмет позовних вимог з огляду на те, що під час судового розгляду справи суттєво змінився правовий статус майна, що є предметом позову. Так, 05 грудня 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції Одеської області видав Товариству з обмеженою відповідальністю «Гранит К» сертифікат серії ОД № 162193392182, яким засвідчив відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та готовності його до експлуатації, а саме - житлового комплексу «Адмірал», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.03.2020р. по справі закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій підтримав позовні вимоги, справу розглядати за його відсутністю. Представники відповідачів у судовое засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 13 квітня 2007 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гранит К» (код 21034925) укладений договір № 240-8-1-4 про пайову участь в будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ). На виконання вказаного договору позивачка сплатила грошові кошті у сумі 238 999 гривень., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 243 від 13.04.2007 року. Як вбачається з письмової відповіді слідчого Овідіопольського відділу поліції Чабан О.В. від 14.08.2018р. згідно матеріалів кримінального провадження та проведення судової економічної експертизи встановлено, що на підставі договору « 240-8-1-4 від 13.04.2007р. укладеного між ТОВ «Гранит К» та [PERSON] остання сплатила до каси підприємства грошові кошти у сумі 238 999 гривень, які були внесені на рахунки ТОВ «Гранит К» у ПАТ КБ «Інвестбанк» та АБ «Укргазбанк» протягом 2007 року. Отже, позивач виконав свої грошові зобов`язання за договором про дольову участь в будівництві житлового будинку, повністю сплативши вартість об`єкта будівництва, установлену цим договором, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги на перехід права власності на об`єкт будівництва або для набуття майнових прав на цей об`єкт. Враховуючи, що стосовно ТОВ «Гранит К» господарським судом Одеської області було порушено провадження у справі про банкрутство [PERSON] 10.09.2018р. звернулася до господарського суду про визнання майнових прав на квартиру. Проте, ухвалою господарського суду Одеської області від 10.06.2019р. закрито провадження по розгляду заяви [PERSON] від 10.09.2018р. про визнання майнових прав на однокімнатну квартиру загальною площею 41, 15 кв.м., за будівельним номером 240 на 8 поверсі, 4 секції, у 4-х секційному 10-ти поверховому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району). Господарський суд зазначив, що вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи у спорах фізичної особи з майновими вимогами до боржника, суди повинні враховувати положення пункту 1-1 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII, вимоги ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника. Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19.01.2013р., не впливають на визначення юрисдикції спорів фізичної особи з майновими вимогами до боржника, і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019р. по справі №761/9951/15-ц (провадження №14-614цс18) та аналогічна щодо захисту права власності в таких справах - у постанові Великої Палати Верховного суду по справі №522/102/13-ц (провадження №14-38цс19) від 15.05.2019р. Враховуючи те, що провадження у справі №1-7/158-09-3124 про визнання банкрутом ТОВ „Гранит К" порушено ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.05.2009р. та постанова про визнання боржника банкрутом не приймалась, ліквідаційна процедура відносно ТОВ "Гранит К" не вводилась, судом при розгляді зазначеної справи застосовуються положення Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції від 14.05.1992р. за №2343-XII. Приймаючи до уваги те, що провадження у справі № 1-7/158-09-3124 про визнання банкрутом ТОВ „Гранит К" порушено до 19.01.2013р., так як наслідок не впливає на визначення юрисдикції спорів фізичної особи з майновими вимогами до боржника, тоді як заява [PERSON] містить вимоги про визнання майнових прав, такі вимоги підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Отже, спірні правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України. Суд також критично оцінює доводи керуючого санацією ТОВ «Гранит К» Ратушного А.І. стосовно закриття провадження по справі, викладені в клопотанні від 06.11.2019р. Зокрема керуючий санацією зазначає, що 21.10.2019р. введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства, яким встановлено нові правила підвідомчості справ з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено провадження в справі про банкрутство. Втім, відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Враховуючи, що справа №1-7/158-09-3124 стосовно банкрутства ТОВ «Гранит К» перебуває на стадії санації суд вважає, що положення Кодексу України з процедур банкрутства не застосовуються до спірних правовідносини, тому не вбачає підстав для закриття провадження у справі. Згідно статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу, одним із способів захисту прав та інтересів може бути визнання права на об`єкт інвестування. Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально - побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном. Стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність на Україні» вказує, що майнові права - це будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі й ті, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження та користування), а також інші специфічні права та право вимоги. У своїй постанові від 30 січня 2013р. № 6-168цс12 Верховний Суд України визначає майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно у майбутньому. Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки, при цьому майнові права визнаються речовими правами. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У статті 876 ЦК України передбачено, що власником об`єкта будівництва або результату інших будівельних робіт є замовник, якщо інше не передбачено договором. Як вбачається з матеріалів справи, ОК «Радуга-3» в укладеному з ТОВ «Гранит К» інвестиційним договором від 07.12.2017 року визначений інвестором будівництва, якій здійснює погашення заборгованості боржника перед всіма кредиторами шляхом фінансування завершення будівництва та сприяння введенню в експлуатацію 4-х секційного 11-поверхового житлового комплексу «Адмірал», що розташований за адресою: [ADDRESS] . В пункті 1.4. вказаного інвестиційного договору вказано, що об`єкт інвестування є об`єктом незавершеного будівництва. 05 грудня 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції Одеської області видав Товариству з обмеженою відповідальністю «Гранит К» сертифікат серії ОД № 162193392182, яким засвідчив відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та готовності його до експлуатації, а саме - житлового комплексу «Адмірал», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пункту 5 статті 7 та статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). У статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» вказано, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально - побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном. Стаття 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність на Україні» вказує, що майнові права - це будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі й ті, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження та користування), а також інші специфічні права та право вимоги. У своїй постанові від 30 січня 2013р. № 6-168цс12 Верховний Суд України визначає майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно у майбутньому. Тому визнання прав на об`єкт дасть у майбутньому можливість якось ідентифікувати свою квартиру серед інших, якщо на неї буде претендувати інша особа. З аналізу зазначених норм чинного законодавства та фактичних обставин справи суд вважає, що власником квартири загальною площею 41,15 кв. м, за будівельним номером 240 на 8 поверсі, 4 секції, у 4-х секційному 10-ти поверховому будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено право на справедливий суд. З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96, ECHR 2002-X; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05). У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «правомірні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) (заява № 12742/87); ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84). Встановивши під час розгляду справи, що відповідачем ТОВ «Гранит К» не виконані належним чином взяті за договором зобов`язання, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків позивачем, суд вважає, що є підстави для визнання за позивачем права власності на вищевказаний спірний об`єкт. Стосовно заяв відповідачів про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. Правова позиція стосовно застосування позовної давності до вимог про користування майном (що є однією зі складових поняття «право власності») відображена у постанові Великої палати Верховного суду від 04.07.2018р. у справі № 653/1096/16-ц. Серед іншого Верховний суд зазначив наступне. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України). Згідно з висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 6 березня 2018 року у справі № 607/15489/15-ц, позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Більш того, договір № 240-8-1-4 про пайову участь в будівництві житлового будинку, укладений між [PERSON] та ТОВ «Гранит К» на час розгляду спору судом є дійсним, сторонами не оскаржений та не розірваний. Пунктом 9.1. договору встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе обов`язків. За умовами пункту 1.2. та 2.1. договору ТОВ «Гранит К» зобов`язується після введення житлового будинку в експлуатацію передати у власність [PERSON] спірну квартиру. 05 грудня 2019 року Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції Одеської області видав Товариству з обмеженою відповідальністю «Гранит К» сертифікат серії ОД № 162193392182, яким засвідчив відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та готовності його до експлуатації, а саме - житлового комплексу «Адмірал», розташованого за адресою: [ADDRESS] . Отже, за наявності чинного договору про інвестування та враховуючи, що житловий будинок введений в експлуатацію лише в грудні 2019 року, суд не вбачає правових підстав для застосування строків позовної давності.

Outcome: approved