Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», в лютому 2018 року, звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що 11 лютого 2008 року АКІБ "УкрСиббанк", правонаступником прав та обов`язків якого виступає ПАТ "УкрСиббанк", та відповідач, [PERSON] , уклали договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу за № [NUMBER] . Відповідно до п.1.1 кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язувався прийняти належним чином використати і повернути банку кредитні кошти (кредит) в сумі 212 585 грн. та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених договором. Відповідно до п.1.2.2 позичальник зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку не пізніше 11 лютого 2015 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов Договору та/або умов відповідної угоди сторін. Банк перед відповідачем зобов`язання щодо надання грошових коштів виконав, але відповідач умови зазначеного кредитного договору щодо повернення грошових коштів зі сплатою відповідних відсотків постійно порушував. 20 квітня 2012 року банк уклав з ТОВ "Кредекс фінанс", позивачем по справі, договір факторингу за №05/12, відповідно до умов якого відступив на користь ТОВ "Кредекс фінанс" своє право вимоги заборгованості за вказаним кредитним договором. Відповідно до п.2.1 договору факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року ПАТ "УкрСиббанк" зобов`язувався відступити ТОВ "Кредекс Фінанс" права вимоги за кредитами, а фактор зобов`язувався придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбаченого цим договором. Пунктом 2.3 даного договору факторингу передбачено, що за умови коли - передача набуває чинності у дату передачі з моменту підписання Акту приймання - передачі, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості і отримує відповідні права вимоги за кредитами. Акт приймання - передачі, підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками, у формі, викладеній в Додатку № 2 до цього договору, є доказом передачі. Копією акту приймання-передачі від 14 травня 2012 року підтверджується, що сторонами договору факторингу було підписано вказаний акт та передано право вимоги за кредитами. Крім того, п.3 Акту приймання - передачі визначено, що клієнт передає (відступає) права вимоги за кредитами Фактору (за переліком, наведеним у частині А Додатку № 1 (Реєстр заборгованості боржників) до договору, а фактор цим приймає такі права вимоги за кредитами. Клієнт та фактор підтверджують, що передача прав вимоги за кредитами, переліченими у частині А Додатку 1 (Реєстру заборгованості боржників) до Договору, набуває чинності безпосередньо з моменту підписання ними цього Акту приймання - передачі, як передбачено у п. 2.3 договору. За таких підстав, ТОВ "Кредекс Фіанс" набуло права грошової вимоги та застави до відповідача в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора та заставодержателя, а первісний кредитор та заставодержатель ПАТ "УкрСиббанк" втратив такі права. На час укладення договору факторингу станом на 14 травня 2012 року загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором - ТОВ "Кредекс Фінанс" становила 230402,53 грн., з яких: - заборгованість за основною сумою боргу - 161910,82 грн., - заборгованість за відсотками становила - 68 491,71 грн. В порушення умов договору відповідачем не проводилася оплата грошових коштів відповідно до умов наведеного договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Відповідно до розрахунку заборгованість станом на 30 січня 2018 року складає 352 230,19 грн., з яких: - заборгованість по основній сумі кредиту - 161910,82 грн.; - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 68 234,01 грн., - нараховані відсотки згідно договору - 122 085,36 грн. з моменту переуступки по дату виготовлення розрахунку. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача 283 996,18 грн. заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № [NUMBER] від 11 лютого 2008 року. 15 березня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. 11 травня 2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. 05 червня 2018 року заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області позов був задоволений повністю. 24 квітня 2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області заочне рішення від 05 червня 2019 року було скасоване та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримавши позовні вимоги просив їх задовольнити, так як до них перейшла заборгованість відповідача по договору факторингу, яка останнім не сплачується. Представник відповідача, Кулініченко Г.В., заперечуючи проти позовних вимог, подав 25 червня 2019 року письмове клопотання про застосування строку позовної давності, так як до позивача по договору факторингу 20 квітня 2012 року перейшла заборгованість по тілу кредиту в сумі 161910,82 грн., а з позовною заявою позивач звернувся в 2018 році, тобто з пропущенням строку позовної давності. 26 вересня 2019 року представники сторін, будучи повідомлені про час, місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, але подали письмові заяви, що просять розглядати справу за їх відсутністю. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 лютого 2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" (АКІБ "УкрСиббанк" змінило найменування на Публічне Акціонерне Товариство "УкрСиббанк", яке є правонаступником всіх прав і обов`язків АКІБ "УкрСиббанк") та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № [NUMBER] . Відповідно до умов цього договору банк надав [PERSON] , відповідачу по справі, кредит в сумі 212585,00 грн. для придбання автомобіля, а останній зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 11 лютого 2015 року та сплатити за користування кредитом проценти. 20 квітня 2012 року, відповідно до договору факторингу №05/12, укладеного між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кредекс Фінанс", позивачем по справі, ПАТ "УкрСиббанк" відступило на користь ТОВ "Кредекс Фінанс" своє право вимоги заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за заставу транспортного засобу № [NUMBER] від 11 лютого 2008 року. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем умови кредитного договору не виконуються, кредит та відсотки за його користування не повертаються. Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір його сторонами укладено в письмовій формі, зазначено розмір та умови надання кредиту. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Сплата прострочених відсотків, пені обумовлені договором і підлягають стягненню, оскільки відповідач своєчасно не погасив суму кредиту та відсотки за користування кредитом. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст.530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Відповідачем був укладений кредитний договір 11 лютого 2008 року з його виконанням до 11 лютого 2015 року. В час дії кредитного договору, 20 квітня 2012 року, був укладений договір факторингу №05/12 відповідно до якого до позивача перейшли зобов`язання по кредитному договору, в тому числі строк дії договору - 11 лютого 2015 року. На час укладення договору факторингу до позивача перейшла заборгованість відповідача в сумі 161910,82 грн., що підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника позивача. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 15 лютого 2018 року. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32) зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України - за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу, а відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до відповідної дати, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, а тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Позивач звернувся до суду з позовом в кінці лютого 2018 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів не може бути застосована, а тому вказана вимога є необґрунтованою. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), зазначене вище правило застосовується й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Зазначене роз`яснення стосується і позасудового порядку вирішення спорів, і в разі звернення з відповідним позовом до суду. Одночасно було роз`яснено положення частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України, що "позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.". Відповідно ч.4 ст. 267 ЦК України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові Представник позивача не представив жодного доказу поважності причин пропуску строку позовної давності. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки у суду немає підстав для поновлення строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності без поважних причин. Вирішуючи спір на засадах змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на зібраних по справі і досліджених судом письмових доказах, не узгоджуються із чинним законодавством України, позивач всупереч вимогам ст.ст.12,13,81 ЦПК України не довів позовні вимоги, відзив на позовну заяву відповідача узгоджуються із письмовими доказами, тому достатніх правових і фактичних підстав для задоволення позову суд не вбачає. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed