Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ПАТ «Родовід Банк» про захист прав споживача та визнання дій банку нечесною підприємницькою практикою. Обґрунтовуючи позов, позивач посилалась на те, що 25.07.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №77.2/СЖ-268.07.2, згідно з умовами якого позивач отримала кредит на споживчі цілі у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 90 000,00 доларів США у строк до 25.07.2009 року зі сплатою 14,5% річних. Позивач 10.10.2008 року звернулась до відповідача із заявою про отримання в рахунок кредитної лінії суми у розмірі 2700 доларів США, однак вказані кошти позивач від банку не отримала. Оскільки відповідачем в межах кредитної лінії було надано позивачу кредит лише в сумі 66 872,98 доларів США, що на думку позивача свідчить про недотримання позивачем кредиту за договором у сумі 23 127,02 доларів США (90 000,00-66 872,98=23 127,02) та неналежним виконанням відповідачем умов договору. У зв"язку з викладеним, позивач просила суд ухвалити рішення яким, визнати невидачу ПАТ "Родовід Банк" [PERSON] кредиту за кредитним договором №77.2/СЖ-268.07.2 від 25.07.2007 року у сумі 23 127,02 доларів США нечесною підприємницькою практикою. Представник позивача у судове засідання з'явився позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання з"явилась, позовних вимог не визнала. Подала суду письмову заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення учасників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до рішення Конституційного Суду України у справі №1-26/2011 від 10.11.2011 року дія Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини як при укладанні та і під час виконання договору споживчого кредиту. Згідно ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно:1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Судом встановлено, що 25.07.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір №77.2/СЖ-268.07.2, згідно з умовами якого позивач отримала кредит на споживчі цілі у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 90 000,00 доларів США у строк до 25.07.2009 року зі сплатою 14,5% річних.(а.с.11-12) Позивач вказує, що 10.10.2008 року звернулась до відповідача із заявою про отримання в рахунок кредитної лінії суми у розмірі 2700 доларів США, але вказані кошти позивач від банку не отримала, однак належних та допустими доказів звернення до відповідача позивач суду не надала. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом вказаної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі №6-7цс14, яка з огляду на положення ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Як вказано зі змісту позову про наявнисть обставин недоотримання коштів, що на твердження позивача призвело до зриву планів з придбання житла і, як наслідок, виникнення збитків, позивач дізналась щев жовтні 2008 року. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м.Києва наприкінці листопада 2016 року. Представник відповідача надала до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні, заперечував проти задоволення судом вказаної заяви представника відповідача. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем строку позовної давності (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed