Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У вересні 2019 року представник позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на в`їзд та виїзд дитини [PERSON] на територію України без згоди батька з району проведення Операції Об`єднаних Сил з неконтрольованої території України у супроводі матері [PERSON] строком на три роки. В обґрунтування позову зазначила: [PERSON] з 31.07.1999 року перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] [INFO] від шлюбу народилась донька [PERSON] та [INFO] син [PERSON] 07.12.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду міста Донецька від 07.12.2012 року. Сторони проживають окремо. Відповідач не спілкується з дітьми, участі у їх житті не приймає. Діти проживають разом з позивачем. У зв`язку з проведенням антитерористичної операції у місті Донецьк у 2014 році позивач була вимушена виїхати з дітьми до міста Торецьк (м.Дзержинськ). Так як в місті Донецьк залишилось житло, позивач повернулась назад. У місті Торецьк (м.Дзержинськ) знаходяться літні батьки позивача, яких вона має намір відвідувати. Позивач планує здійснювати багаторазові, тимчасові виїзди та в`їзди на територію України з неповнолітнім сином. Однак, у зв`язку з тим, що місце проживання відповідача їй невідоме оскільки зв`язок з ним втрачено, позивачем ставиться питання про надання дозволу на в`їзд/виїзд дитини на тимчасово неконтрольовану територію України без нотаріальної згоди батька. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 07.12.2012 року розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м.Донецька (а.с.8). Під час спільного проживання у сторін народилися діти: [PERSON] та [PERSON] . Батьком [PERSON] є відповідач по справі - [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про народження [NUMBER] (а.с.09). Після припинення стосунків між сторонами по справі, діти залишилися проживати разом з позивачем [PERSON] та знаходяться на її утриманні і вихованні. [PERSON] разом з дітьми перебуває на обліку як переміщені особи у м.Торецьк . Однак, у зв`язку з тим, що у м. Донецьк залишилося житло, позивач разом з дітьми повернулася додому. Так як у м. Торецьку знаходяться літні батьки позивача, позивач планує здійснювати багаторазові, тимчасові виїзди та в`їзди на територію України з неповнолітнім сином та відвідувати батьків, оскільки вважає, що спілкування дітей з ними матиме позитивний вплив на їх виховання та розвиток. Зв`язок з батьком дітей - відповідачем по справі повністю втрачено, тому отримати від нього дозвіл на в`їзд та виїзд дитини на територію м. Донецьк, позивач не має можливості. У зв`язку з цим суд зазначає наступне. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Поряд з цим, відповідно до п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2015 року № 367 визначено, що в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 р. № 57. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на в`їзд та виїзд дитини на неконтрольовану територію області в район проведення Операції Об`єднаних Сил (АТО), а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в`їзд дитини на неконтрольовану територію області в район проведення ООС (АТО) та виїзд з неї для тимчасового перебування, враховуючи, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання та захист своєї дитини (ст.ст. 151, 154 Сімейного Кодексу України), суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог в наданні дозволу на тимчасовий виїзд /в`їзд на територію м. Донецьк, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, неповнолітньому [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] . Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved