Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

З 1998 року по листопад 2001 року позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, набували майно. 20.11.2001р. сторони зареєстрували шлюб. За час спільного проживання на протязі майже 12р. сторони набули майно, яке є спільним майном подружжя, але розділити його за взаємною згодою не вбачається можливим. На підставі договору дарування відповідач набув квартиру [ADDRESS]. За час спільного подружнього проживання позивачка та відповідач в основному за кошти позивачки, яка працювала за межами України провели капітальний ремонт вказаної квартири та здійснили добудову до неї у вигляді кімнати та балкону, в результаті чого покращились житлові умови, збільшилась загальна та житлова площа та вартість квартири. Кошти, які були витрачені на проведення добудови до квартири та капітального ремонту згідно із законом є спільною власністю позивачки та відповідача на праві спільної сумісної власності, хоча позивачка більше семи років періодично працювала в Італії та усі гроші витрачала на спільні потреби їхньої сім'ї. Кошти які надавав відповідач є мінімальними позаяк він є з 2009 р. пенсіонером по інвалідності III групи і всі кошти витрачав на власні потреби. Крім цього, позивачкою та відповідачем за час фактичного проживання без реєстрації шлюбу за спільні кошти був придбаний автомобіль марки ГАЗ 2410, номерний знак [NUMBER], 1977 року випуску, кузов [NUMBER], шасі [NUMBER], однак 05.11.2009р.в зв'язку із заміною двигуна було здійснено перереєстрацію автомобіля та видано новий номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] на ім'я відповідача. На даний час вартість вказаного автомобіля позивачка оцінює в сумі 20250,00 грн., гак як проводився його ремонт із заміною деяких деталей в тому числі двигуна, що підтверджується довідкою начальника центру ДАІ І.В. Горбань № 4277 від 14.11.2013р. З ч. 2,4 ст. 71 СК України, слідує, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, замість його частки у праві спільної сумісної власності у вигляді грошової компенсації. Позивачка не претендує на визнання за нею права власності на частину квартири та автомобіля відповідача, а лише має на меті отримати половину грошових коштів, які були затрачені на добудову, капітальний ремонт квартири та придбання автомобіля з спільного сімейного бюджету. На підставі наведеного просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт проживання без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] з 1998 по 2001 рік; визнати спільною власністю [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки ГАЗ 2410, номерний знак [NUMBER], 1977 року випуску, кузов № [NUMBER], шасі [NUMBER], перереєстрований 05.11.2009р.в зв'язку із заміною двигуна на ім'я [PERSON] . новий номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER] по 1/2 ідеальній частці; встановити належність [PERSON] 1/2 частки в спільному майні подружжя та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію її варгості, що складається із половини коштів витрачених на капітальний ремонт та добудову до квартири [ADDRESS] - 36009,86 гри: та половини вартості автомобіля -10125.00 грн., а разом на загальну суму 46134, 86 гри. В судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити повністю. В обґрунтування навели обставини вказані в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що дійсно з 1998р. вони з позивачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, в той час і купили спірний автомобіль, проте компенсовувати вартість половини автомобіля він відмовляється, хай буде поділений в ідеальних частках. Щодо здійснення капітального ремонту квартири, то згідний, що такий проводився за спільні кошти, не проти компенсувати позивачу половину грошей потрачених на ремонт, щодо добудови, то може пояснити, що така здійснена ним без жодних дозволів і погоджень. Представник відповідача, [PERSON], надала аналогічні пояснення. Проти позову частково заперечила, так як добудова до квартири не введена в експлуатацію, то у власника квартири не виникло право власності на неї, тому підстав для поділу коштів затрачених на її здійснення немає. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знайома з позивачем близько 40 років. Вони разом їздять в Італію на заробітки. В Італії вони працюють в різних містах. Неодноразово спілкуючись в Італії з позивачем по телефону, чула від неї, що вона передає кошти відповідачу. Яким чином вона передавала кошти їй невідомо, особисто вона цього не бачила. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є сусідкою сторін. Проживає на першому поверсі під [PERSON]. Дійсно в 2009-2010р.р. вона здійснювала добудову до балкону, яка є узаконеною. [PERSON] надавала їй половину коштів на фундамент під добудову в сумі 2 тисячі грн.. Чи узаконена [PERSON] добудова їй невідомо. Заслухавши учасників розгляду справи та дослідивши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Із змісту позовної заяви та пояснень сторін по справі вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 1998 року по 2001 рік проживали як подружжя без реєстрації шлюбу, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Суд вважає, що вимога про встановлення даного факту не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки фактично між сторонами виник спір про право, тобто від встановлення даного факту залежить виникнення прав на майно, набутого за час проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, тому дана вимога підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Таким чином, враховуючи вищенаведене підлягає до задоволення позовна вимога про встановлення факту проживання без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON] з 1998р. по 2001р. В позовні заяві позивач зазначає, що за час спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу ними за спільні кошти придбано автомобіль марки «ГАЗ 2410» н.з.[NUMBER], 1977р.в., даний факт визнав у судовому засіданні [PERSON] Даний факт також підтверджується довідкою №4277 від 17.11.2013р. виданою центром надання послуг, пов'язаних з використанням т/з з обслуговування м.Червоноград, Сокальського та Радехіського районів, де вказано, що автомобіль марки «ГАЗ 2410» н.з. [NUMBER], 1977р.в., кузов [NUMBER], шасі [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] з 15.11.2001р. 05.11.2009р. здійснена перереєстрація автомобіля у зв'язку із зміною двигуна та видано номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER]. Відповідно до Свідоцтва про одруження серія [NUMBER] виданого відділом РАГСу Сокальського РУЮ Львівської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 20.11.2001р. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. В судовому засіданні встановлено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу на час придбання спірного автомобіля марки «ГАЗ 2410», окрім того з пояснень учасників розгляду справи встановлено, що кошти, за які був придбаний автомобіль були здобуті внаслідок спільної праці і частка участі в цій праці була рівною. Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Таким чином, враховуючи вищезазначене, судом встановлено, що частки у спільному майні - автомобілі марки «ГАЗ 2140» є рівними, проте зважаючи на те, що спірний автомобіль є неподільним, тобто не може бути поділений між сторонами без втрати його цінності та призначення, останні не дійшли між собою згоди щодо грошової компенсації, тому суд вважає за можливе визнати по 1/2 ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишати майно у їх спільній частковій власності. Звідси позовна вимога про визнання спільною частковою власністю [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ідеальній частці автомобіля марки «ГАЗ -2410» підлягає до задоволення, а в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача половини вартості автомобіля в сумі 10125,00грн. - слід відмовити. Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2001р. по 28.10.2013р., так як згідно рішення Сокальського районного суду від 28.10.2013р. шлюб між ними було розірвано. З договору дарування від 18.12.2001р. вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 ідеальну частину квартири [ADDRESS] право власності на цю частину квартири за відповідачем також стверджується реєстраційним посвідченням на квартиру від 28.12.2001р. серія [NUMBER] Згідно ст..57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, квартира по [ADDRESS] не є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], проте як встановлено в судовому засіданні за час перебування у шлюбі у даній квартирі був проведений капітальний ремонт, вартість якого згідно зведеного кошторису становить 34125,14грн.; відповідач визнав, що капітальний ремонт проводився за спільні кошти, тобто за кошти їх сімейного бюджету. У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана правова норма спростовує твердження позивача, що капітальний ремонт здійснювався лише за її кошти (вона перебувала на заробітках в Італії), бо в чоловіка не було грошей такої суми грошей, так як він знаходиться на пенсії по інвалідності ІІІ групи. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема п. 23 передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст..ст. 70, 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними натурі . Якщо чоловік, дружина не домовилися про порядок поділу майна спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, замість його частки у праві спільної сумісної власності у вигляді грошової компенсації. Судом встановлено, що капітальний ремонт квартири по [ADDRESS] здійснений за спільні кошти подружжя, відповідач дані обставини в судовому засіданні визнав, окрім того, не заперечив щодо грошової компенсації позивачу половини вартості здійснення капітального ремонту, виходячи з рівності часток у спільному маній подружжя. Зважаючи на вищенаведене, враховуючи, що згідно зведеного кошторису розрахунку вартості будівництва сума потрачена на капітальний ремонт квартири по [ADDRESS] становить 34125,14грн., суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути грошову компенсацію витрачених на капітальний ремонт коштів у розмірі 17062,57грн. (1/2 потраченої суми). Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації з відповідача за проведення добудови до квартири [ADDRESS] у виді кімнати та балкону, то судом встановлено таке. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Згідно ст. ст.382, 383 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013р. «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» Також судам слід брати до уваги, що умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих приміщень у житлових будинках встановлені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76.Згідно з пунктом 1.4.1 цього наказу переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих приміщень у будинках дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої ради. Цими ж правилами надається визначення таких понять, як переобладнання і перепланування. Разом із тим облаштування балкону, не пов'язане з використанням земельної ділянки, підпадає під ознаки перепланування, тому при вирішенні таких спорів судам слід керуватися нормами статті 383 ЦК. При цьому судам слід враховувати наявність технічного висновку про відповідність виконаних робіт будівельним нормам і правилам, висновку про відповідність перепланування санітарно-епідеміологічним вимогам, правилам пожежної безпеки, наявність даних про непорушення прав власників інших квартир та правил експлуатації будинку. В судовому засіданні з матеріалів справи та пояснень учасників процесу встановлено, що добудова до будинку [ADDRESS] здійснено також сусідкою відповідача [PERSON], що проживає в квартирі [NUMBER], про що свідчить надана суду копія проекту добудови до житлової квартири, при цьому така здійснена з дотриманням всіх необхідних вимог та процедур. В свою чергу, добудова здійснена до квартири [NUMBER] в цьому ж будинку проведена без дозволу виконкому міської ради, суду не надано доказів відповідності проведених робіт будівельним нормам та правилам, така не здана в експлуатацію, не виготовлено новий технічний паспорт на квартиру із врахуванням перебудови, більше того, сам відповідач в судовому засіданні вказав, що здійснював цю добудову самочинно без жодних погоджень та перевірок контролюючими органами. Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК, частини першої статті 182 ЦК та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК). Таким чином, на час розгляду справи у жодної зі сторін не виникло право власності на добудову до квартири [ADDRESS] тому вона не підлягає поділу між подружжям, звідси не може бути стягнута грошова компенсація коштів витрачених на таку добудову [PERSON], вимога про виплату грошової компенсації коштів потрачених на купівлю обладнання та матеріалів для проведення добудови позивачем не заявлялася. В силу ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідача в користь [PERSON] слід стягнути половину сплаченого нею судового збору, а саме: 230,67грн.

Outcome: partial