Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

11 травня 2021 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що 21.04.2012 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . З відповідачем з 20.07.2016 року проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Позивач вважає, що збереження шлюбу неможливе, тому просить постановити рішення, яким розірвати шлюб між ним і відповідачем. Ухвалою суду від 17.05.2021 року відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 22 жовтня 2021 року. Провадження у справі зупинено на до виконання доручення компетентним судом Російської Федерації про надання правової допомоги. Розгляд справи відкладався в зв`язку з неявкою відповідача на 19 листопада 2021 року. Розгляд справи відкладався в зв`язку з неявкою відповідача на 10 грудня 2021 року. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач про день та час розгляду справи повідомлявся, заяв про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Ухвалою від 17.05.2021 року суд звернувся із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду, а саме доручено компетентному суду Російської Федерації виконати ряд процесуальних дій щодо [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , в тому числі вручення судових викликів для відповідача на 22 жовтня 2021 року о 08 год 30 хв (резервна дата 19 листопада 2021 року). Однак, до суду не надійшли в порядку Конвенції матеріали на виконання на території Російської Федерації доручення про вручення документів та виконання окремих процесуальних дій. Згідно із ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах укладеної 15 листопада 1965 року в м. Гаага, яка набула чинності для України 1 грудня 2001 року, та до якої приєдналася Російська Федерація, як договірна держава Конвенції, (набула чинності для Росії 15 листопада 2001 року) (далі Конвенція), така Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. Суд зазначає, що на час розгляду справи судом жодної інформації з приводу виконання судового доручення на підставі Конвенції на адресу суду не надходило. За ч. 1 ст. 15 Конвенції якщо документ про виклик до суду підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території; b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією; і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Натомість, ч. 2 ст. 15 Конвенції визначено випадки, коли кожна Договірна Держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією; b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців; c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави. Суд зауважує, що судові документи було передано відповідачу способом, передбаченим цією Конвенцією; з дати направлення судових документів сплинув термін, визначений судом, та який становить більше ніж 6 (шість) місяців; не було отримано судом будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля. Враховуючи наведені положення ч. 2 ст. 15 Конвенції суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення по справі за відсутності підтвердження про вручення судових документів відповідачу [PERSON] . Таким чином суд вважає, що для розгляду справи за ч. 4 ст. 223 ЦПК України шляхом ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів було дотримано усі необхідні умови. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21 квітня 2012 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції у Сумській області, зареєстровано шлюб між сторонами, про що зроблено відповідний актовий запис за №264 (а.с.4). Мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Відповідно до ч.1 ст. 3 Цивільно-процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою) вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право". Як зазначено вст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 року №24-754/0/4-13, справи про розірвання шлюбу між одним з подружжя - громадянином України та другим із подружжя незалежно від його громадянства, підсудні судам України. Відповідно до ч.1ст.60 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності-правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з вимогами ст.ст.110,112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя і рішення про розірвання шлюбу суд постановляє, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя чи інтересам дітей сторін. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені і сім`я фактично розпалася. Сторони не підтримують подружніх стосунків, між ними відсутнє взаєморозуміння. Підтримання позивачем позову є свідченням того, що примирення між подружжям та збереження їх сім`ї є неможливим, а тому шлюб між сторонами підлягає розірванню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved