Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

у серпні 2014 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до ПАТ "Укрсоцбанк" про застосування наслідків недійсності правочину щодо односторонньої зміни процентної ставки кредитного договору. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 27 листопада 2006 року між ним та ПАТ "Укрсоцбанк" був укладений договір кредиту № 10-29/2739, за умовами якого позивач отримав кредит у сумі 104 000 доларів США зі сплатою 11,75% річних на строк до 26 листопада 2021 року для придбання трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Листом від 19 червня 2009 року ПАТ "Укрсоцбанк" повідомив позивача про збільшення відповідачем процентної ставки по кредитному договору в односторонньому порядку. [PERSON] Зазначає, що факт сплати ним поточних платежів згідно з графіком та зарахування їх банком за новою процентною ставкою не може бути розцінено як згоду позивача з новою процентною ставкою, оскільки у зв'язку з не підписанням позивачем додаткових угод, які передбачають новий розмір процентної ставки, умови кредитних договорів про новий розмір процентних ставок є нікчемними і новий розмір процентної ставки застосуванню не підлягає. Оскільки відповідач неправомірно підвищив процентну ставку по кредиту, ігноруючи умови кредитного договору, позивач просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину щодо одностороннього підвищення ПАТ "Укрсоцбанк" процентної ставки за кредитним договором № 10-29/2739 від 27 листопада 2006 року, укладеним між сторонами у справі, а також зобов'язати відповідача здійснити перерахунок процентів за вказаним кредитним договором відповідно до редакції договору, що діяла на час його укладення 27.11.2006 р. за відсотковою ставкою 11,75% річних. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач ПАТ "Укрсоцбанк" в судове засідання повторно не забезпечив явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 27 листопада 2006 року між [PERSON] Та АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" укладено договір кредиту № 10-29/2739, відповідно до якого відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти в кредит в сумі 104 000 доларів США для придбання нерухомого майна - 3 кімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на умовах встановлених договором, зі сплатою 11,75 % процентів річних (а.с. 5). Пунктом 2.6 Договору кредиту передбачено, що разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету Кредитора, кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів, визначених в п. 1.1 цього Договору. У силу п.п. 2.6.1 - 2.6.3 Кредитного договору, про намір змінити розмір процентів кредитор зобов'язаний повідомити позичальника не пізніше, ніж за десять днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду. У разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів, він зобов'язаний протягом строку, визначеного в п. 2.6.1. цього Договору, підписати надану кредитором додаткову угоду про внесення змін до цього договору та повернути її кредитору. У разі, якщо позичальник не погодиться з запропонованими кредитором розмірами процентів, він зобов'язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.6.1. цього Договору, повернути кредитору існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та можливі штрафні санкції (штраф, пеню) в повному обсязі. Після сплати позичальником зазначених сум дія цього Договору вважається припиненою. З матеріалів справи вбачається, що 14 жовтня 2008 року банк направив позивачу лист про ініціювання збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом з 11,75 % річних до 14% річних з 28 жовтня 2008 року. Як на підставу доведеності обставини належного повідомлення [PERSON] про збільшення відсоткової ставки банк посилаєтьсяя на те, що відповідний лист № 24.3/700-23 від 14 жовтня 2008 року був прийнятий відділенням отримувача, про що свідчить відмітка поштового відділення. (а.с. 19) Між тим, суд не може погодитися з доводами банку в цій частині, оскільки підтвердження про отримання позивачем даного листа відсутнє, докази про направлення додаткових угод та підписання їх сторонами відповідно до умов договору кредиту також відсутні. Крім того, Банк не надав суду копій документів (проект договору про зміну відсоткової ставки), що надсилалися позивачу. Відповідно до ч.4 п.28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що при підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Поведінка позивача після прийняття рішення банком щодо зміни процентної ставки у контексті положень цивільного законодавства та умов договору зокрема якщо боржник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України, так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції, на думку суду, не свідчить про прийняття позивачем пропозиції про підвищення процентної ставки способом, вказаним та погодженим договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення умов договору в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку за кредитом, що призвело до порушення прав позивача, оскільки доказів про належне повідомлення позивача про зміну відсоткової ставки у вигляді надання проекту відповідної додаткової угоди у справі немає. Разом з тим, Банк, не отримавши згоду позичальника із запропонованими змінами, мав право в односторонньому порядку розірвати цей договір, та вимагати від позичальника дострокового погашення ним у повному обсязі заборгованості за кредитом, сплати процентів та комісій, а також можливої неустойки. Проте, банк зазначених дій не вчинив та не отримав згоду позивача на підвищення відсоткової ставки, самостійно підвищив ставку за кредитом, що суперечить умовам договору. Щодо вимоги позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину щодо одностороннього підвищння ПАТ «Укрсоцбанк» процентної ставки за вищевказаним кредитним договором, то вона не підлягає задоволенню з огляду на таке. Так, відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 ЦК України). Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 18 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. За таких підстав, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки при укладенні договору кредиту усі умови, передбачені договором були погоджені сторонами при його укладанні, а порушення Банком деяких умов такого договору не тягне за собою наслідків для застосування положень закону про їх недійсність тільки з мотивів їх неналежного виконання, з огляду на їх погодження при підписанні самого кредитного договору, що є свідченням погодження сторонами його умов. Умовами ст.88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial