Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. Визначено головуючого суддю Величко Т.О. 15.04.2020 [PERSON] подано зустрічний позов про стягнення аліментів (а.с.88-91 том №1). Ухвалою суду від 02.03.2020 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.76-77 том №2). 30.10.2020 року згідно розпорядження №479 керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва, здійснено повторний авторозподіл справи у зв`язку з відстороненням головуючого по справі (а.с.105 том №2). 02.11.2020 року здійснено повторний авторозподіл справи в програмі КП-Д3 та справа розподілена судді Бабич Н.Д. (а.с.106 том №2). Ухвалою судді від 04.11.2020 р. справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд на 07.12.2020 (а.с.107 том №2). Ухвалою суду від 07.12.2020 р. зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду (а.с.137-138 том №2). Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 20.08.1999 по 2018р. Від даного шлюбу є син [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що син є студентом другого курсу ДВНЗ "Київського національного екномічного університету ім. В.Гетьмана" з терміном закінчення навчального закладу - 30.06.2021 р. На даний час відповідач проживає окремо, коштів на утримання сина не надає, дитина перебуває на повному утриманні матері та потребує матеріальної допомоги, оскільки вона, позивач, не може в повній мірі забезпечити необхідні матеріальні його потреби. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримла, та просила його задовольнити з підстав зазначених у заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, в матеріалах справи знаходиться її відповідь на відзив154-157 том №2). У судовому засіданні представник відповідача фактично визнав позов частково, саме просив стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина в в розмрі 1/7 частини заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі в розмірі 2300,00 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. 15.04.2019р. надійшов відзив на позов (а. с.27-29 том №1). Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідка [PERSON] , дослідивши наявні докази та матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.08.1999 року по 06.11.2018 року (а.с. 4, 5). Від даного шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] (а.с.6). [PERSON] є студентом ДВНЗ "Київського національного екномічного університету ім. В.Гетьмана" з терміном закінчення навчального закладу до 30.06.2021 р., денної форми навчання (а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції; нормативно-правовий акт № 475/97-ВР від 17.07.1997 Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала покази про те, що позивачка повністю утримує сина [PERSON] , який є студентом університету, сплачує його навчання та лікування. Судом встановлено, що батько [PERSON] , 2000р.н., - відповідач [PERSON] також при ймає участь у матеріальному забезпеченні сина, частково оплачує навчання сина (за військову кафедру сплачено 12700 грн.) та починаючи з березня 2019 року перераховує на картку сина в "Ощадбанку" по 2000,00 грн. щомісячно, що підтверджується виписками з рахунку (а.с. 173 том №1, 2-12, 110-120 том №2). Відповідач [PERSON] має дохід, є військовим пенсіонером, і має можливість утримувати повнолітнього сина на час його навчання у вищому навчальному закладі (а.с.39 том №1, а.с.64 том №2). Також суд враховує, що на утриманні відповідача знаходиться його непрацездатна матір - [PERSON] (а.с.40 том №1). Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги обов`язок обох батьків утримувати своїх дітей, повноцінно забезпечувати їх інтереси, судом встановлено наявність підстав для часткового задоволення позову, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліменти утримання дитини в розмірі однієї п`ятої частини з усіх видів заробітку (доходу) на дитину, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на період навчання сина і до його закінчення - [INFO] , але не більше як досягнення ним 23 років, щомісячно починаючи з 10.12.2018 року, - з часу звернення позивача з заявою до суду. Такий розмір аліментів на утримання сина буде необхідним та достатнім для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім цього, судом роз`яснюється, що відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Також позивачка не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь матеріальної допомоги на лікування та/або навчання дитини в порядку ст. 185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно зі ст. 192 СК України. Суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 840 грн. 80 коп. Враховуючи те, що позивач в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду з цим позовом звільнена від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved