Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Концерн "МТМ" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому зазначив, що згідно зі статутом концерну „МТМ", основною метою діяльності концерну є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу концерну. Концерн "МТМ" є власником виробленої теплової енергії. Відповідно до договору дарування від 15.12.2006 року [PERSON] є власником приміщення № 27, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Рішенням Запорізької міської ради №433/12 від 28.11.2005 року квартиру [ADDRESS] було переведено до не житлового фонду. Позивачем було відпущено відповідачу у приміщення теплової енергії за період з листопада 2008 року по грудень 2008 року, з січня 2009 року по грудень 2009 року, з січня 2010 року по грудень 2010 року, з січня 2011 року по березень 2011 року на загальну суму 46 597,62 гривень, що підтверджується актами приймання передачі теплової енергії та рахунками. За спірний період відповідач не здійснив жодної оплати за використану теплову енергію, у зв'язку з чим за відповідачем станом на 01.04.2011 року значиться заборгованість у розмірі 46 597,62 гривень. Посилаючись на вимоги ст.ст. 1212, 1213 ЦК України та Закону України „Про теплопостачання" позивач просить стягнути з відповідача у судовому порядку суму заборгованості за надані послуги у розмірі 46 597,62 грн., а також судовий збір. В судовому засіданні представник позивача Концерну „МТМ" Пятковська О.О., позов підтримала, наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Суду пояснив, що квартира [ADDRESS] є житловим приміщенням, тому розрахунок заборгованості є неправильним. У квартирі він мешкає та зареєстрований з 24.05.2013 року, тому підстав нараховувати заборгованість за вказаний у позові період немає. Між ним та Концерном „МТМ" відсутні будь-які договірні правовідносини. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити. Письмові заперечення залучені до матеріалів справи. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 15.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №1666, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №12976515 від 20.12.2006 року. Договір про постачання теплової енергії між Концерном „МТМ" та [PERSON] не укладено через існуючи розбіжності щодо статусу вказаної квартири. Як вбачається з позовної заяви та встановлено під час судового розгляду, розрахунок заборгованості здійснено Концерном „МТМ" виходячи з того, що вищезазначена квартира є не житловим приміщенням. В обґрунтування цього твердження, Концерн „МТМ" посилається на рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №433/12 від 28.11.2005 року „Про переведення квартири [ADDRESS] до не житлового фонду". Разом з тим, як вбачається з п.1 вказаного рішення, розглянувши звернення та надані документи [PERSON] про переведення квартири [ADDRESS], що належить їй на праві власності, до не житлового фонду, виконавчий комітет Запорізької міської ради вирішив перевести квартири [ADDRESS] до не житлового фонду та оформити її як не житлове приміщення за [PERSON] для подальшого використання під офіс. Також цим рішенням, [PERSON] запропоновано провести реєстрацію права власності на не житлове приміщення по [ADDRESS] в ОП „ЗМБТІ", а останньому оформити та видати свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення та погасити реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: право власності на нерухоме майно. Жодного доказу того, що рішення виконавчого комітету №433/12 від 28.11.2005 року „Про переведення квартири [ADDRESS] до не житлового фонду" було виконано і вказана квартира є не житловим приміщенням, суду не надано. Тому суд вважає, що нарахування [PERSON] плати за надані послуги повинно здійснюватися Концерном „МТМ" за тарифами, які застосовуються до житлових приміщень Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач як на підставу своїх вимог посилається на виникнення між позивачем та відповідачем правовідносин, які регулюються Законом України "Про теплопостачання", при цьому з посиланням на вимоги ст.ст.1212, 1213 ЦК України, а саме: отримання тепловою енергією без достатніх підстав і зазначає необхідність відшкодування її вартості відповідачем. Згідно до ст. 2 Закону України "Про теплопостачання" № 2633 від 02 червня 2005 року, з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об'єктах у сфері теплопостачання суб'єктами господарської діяльності незалежно від форм власності . В статті 1 вказаного Закону України зазначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: - постачання теплової енергії (теплопостачання), це господарська діяльність, пов'язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних заходів транспортування та розподілу теплової енергії на підставі договору; - споживачем таких послуг, є фізична чи юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплова енергія це товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Таким чином обов'язковими умовами для правовідносин, пов'язаних з купівлею - продажем теплової енергії є: виникнення вказаних правовідносини між суб'єктами господарської діяльності незалежно від форм власності та виникнення вказаних правовідносин на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії. Поняття суб'єкта господарської діяльності визначено в ст. 55 Господарського кодексу України, відповідно до якої - суб'єктами господарювання визначаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетентність (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна. Вказана норма також визначає, що суб'єктами господарювання зокрема є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. Доказів того, що відповідач сам займався господарською діяльністю, чи вказане у позові приміщення використовувались для господарського діяльності позивач, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України суду не надав та такі докази в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 1875 від 24.06.2004 року, житлово-комунальні послуги, це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у житлових і не житлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил . Вказана норма Закону також визначає, що споживач житлово-комунальних послуг це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу В ч.2 ст. 3 цього Закону встановлено, що його суб'єктами є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 13 вказаного Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо-та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Таким чином вказаний Закон України передбачає надання такої комунальної послуги, як централізоване опалення як власникам житлових, так і не житлових приміщень. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України встановлено, що правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. В ст. ст. 24, 25 вказаного Закону України "Про теплопостачання" встановлено обов'язок на укладення договору на купівлю - продаж теплової енергії як споживача, так і теплогенеруючої, теплотранспортної та теплопостачальної організації. Відповідно до п.4 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінетом Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 року, користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією. Форми типових договорів затверджуються центральними органами виконавчої влади в сфері теплопостачання. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу теплової енергії між позивачем та відповідачем не укладався, та позивач, обґрунтовуючи вимоги щодо відшкодування відповідачем вартості спожитої теплової енергії, з посиланням на ст.1212 ЦК України, зазначав відсутність зазначеного договору як на підставу отримання відповідачем теплової енергії без достатніх на це правових підстав. Згідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦК України, частин 1 та 2 ст. 509 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема належать договори та інші право чини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Таким чином, відсутність укладеного договору купівлі-продажу теплової енергії, обов'язковість укладення якого лежить як на споживачеві так і на теплопостачальній організації, не породжують у сторін цивільних прав та обов'язків, пов'язаних з виконання такого договору та виключають можливість застосування до них положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed