Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 23 серпня 2006 року між АКБСР "УКРСОЦБАНК" (правонаступником якого є ПАТ "УКРСОЦБАНК") та [PERSON] укладений кредитний договір № 1/58-6, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 100 000 євро на придбання нерухомого майна, а відповідач в свою чергу зобов'язався повернути суму кредиту, сплатити за користування кредитними коштами 12 % річних, які нараховуються на фактичну заборгованість за кредитом, з кінцевим терміном повернення 22 серпня 2016 року. Зі своєї сторони, банк виконав всі умови підписаного договору, і надав [PERSON] кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 24 жовтня 2014 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 149 373,41 євро, яка складається з: 89 158 євро заборгованості за кредитом та 60 215,41 євро боргу з процентів. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі і просив у їх задоволенні відмовити. В обґрунтування своїх заперечень пояснив, що грошові кошти за кредитним договором він не отримував, заява на видачу готівки, надана позивачем, не містить його підпису про отримання коштів. Заборгованість за кредитним договором він не сплачував, хто вносив до каси банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ним та позивачем, він не знає. Крім того, відповідач просив застосувати строк позовної давності, який сплив через 3 роки після останнього платежу здійсненого на погашення заборгованості, тобто в 2011 році. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Згідно зі ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договори. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як встановлено в судовому засіданні, 23 серпня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УКРСОЦБАНК") і відповідачем [PERSON] укладений договір кредиту № 1/58-6, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в сумі 100 000 євро на придбання нерухомого майна, а відповідач, в свою чергу, зобов'язався повернути суму кредиту, сплатити за користування кредитними коштами 12 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 22 серпня 2016 року. У відповідності до умов кредитного договору, відповідач зобов'язався суворо дотримуватись умов положень цього договору, своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання, використовувати кредит лише на цілі, визначені цим договором, сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному договором (п. 3.3.7, 3.3.8, 3.3.9, 3.3.10 договору кредиту). Позивач, взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши кредитні кошти відповідачу. До цього висновку суд приходить з наступного. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що грошові кошти за договором кредиту № 1/58-6 від 23 вересня 2006 року він не отримував, а позивач доказів протилежного суду не надав. Так, дійсно, позивачем надана суду копія заяви на видачу готівки № 14 від 23 серпня 2006 року про видачу відповідачу [PERSON] з каси банку кредитних коштів за договором кредиту № 1/58-6 від 23 серпня 2006 року згідно розпорядження від 23 серпня 2006 року в сумі 100 000 євро в еквіваленті до 647 006 грн., яка не містить підпису отримувача (а.с. 10). А оригінал даної заяви, як пояснив в судовому засіданні представник позивача, не зберігся, у зв'язку зі спливом строку зберігання касових документів, встановленим у 5 років. Проте, суд виходить з дійсності правочину, оскільки, укладаючи кредитний договір, [PERSON] ознайомився та погодився з порядком видачі кредитних коштів, встановленням плати за кредит, цілями, на які надаються кредитні кошти, та іншими умовами, про що свідчить його підпис в договорі кредиту, що, на думку суду, підтверджує про намір отримати ним кредит в розмірі 100 000 євро. З питанням щодо виконання умов договору в добровільному порядку, тобто надання кредитних коштів після підписання договору, відповідач до банку не звертався. До суду з вимогами зобов'язати банк виконати умови договору, розірвати його або визнати недійсним, [PERSON] також не звертався. Тобто договір кредиту № 1/58-6 від 23 серпня 2006 року є чинним і [PERSON] з підстав невидачі позичальнику кредитних коштів не оспорений. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-511цс15 від 11 листопада 2015 року, яка згідно з ч. 1 ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для судів. Суд визнає доведеним факт отримання [PERSON] кредиту в розмірі 100 000 євро також і на підставі виписки з особового рахунку. Суд враховує і той факт, що в 2006-2008 роках здійснювалось погашення кредиту за договором, а доводи відповідача, що будь-хто міг вносити грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ним та банком, не заслуговують на увагу, оскільки, як пояснив в судовому засіданні представник позивача Тимчук О. П., тільки позичальник (або представник за дорученням) має право вносити грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що передбачено внутрішніми нормативними актами ПАТ "УКРСОЦБАНК". Крім того, пунктом 1.2 договору кредиту № 1/58-6 від 23 серпня 2006 року, укладеного сторонами, передбачено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: придбання нерухомого майна - а саме бази відпочинку, що знаходиться за адресо: [ADDRESS], згідно договору купівлі-продажу, укладеного 23 серпня 2006 року між позичальником, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (покупці) та [PERSON] (продавець нерухомого майна). Як вбачається з матеріалів справи, дійсно, 23 серпня 2006 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (покупці) укладений договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу туристичної бази, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 34-35). Тобто після укладення договору кредиту відповідач придбав частку в праві власності на майно, на придбання якого отримував грошові кошти за кредитним договором, що також спростовує заперечення відповідача. Суд бере до уваги і те, що, знаючи про наявність заборгованості за кредитним договором від 23 серпня 2006 року, [PERSON] звертався до позивача з заявою, власноруч ним написаною, про реструктуризацію кредиторської заборгованості та перегляд графіку погашення за кредитним договором (а.с. 65). Судом встановлено, що в порушення умов договору кредиту, відповідач [PERSON] з серпня 2008 року припинив сплачувати суми за кредитом і відсотки за користування кредитними коштами, в зв'язку з чим, загальна сума заборгованості станом на 24 жовтня 2014 року складає 149 373,41 євро, що за курсом НБУ станом на 27 жовтня 2014 року (до 14 год. 00 хв. - 16,406802 грн. за 1 євро) становить 2 450 739,90 грн., з яких: залишок суми кредиту 89 158 євро в еквіваленті до 1 462 797,65 грн., на дострокове повернення якого позивач набув право відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України з нарахуванням процентів за кредит, надіславши листом 01 грудня 2014 року відповідачу відповідну вимогу (а.с. 11); заборгованість з процентів - 60 215,41 євро в еквіваленті до 987 942,25 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком та випискою по особовому рахунку, з якими суд погоджується. Розв'язуючи спір, суд не погоджується з доводами відповідача про сплив строку позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, в свою чергу, до цього строку не включаються. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу. Строк як часова категорія характеризується не тільки початковим, а й кінцевим моментом. Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України строк, обчислюваний роками, спливає у відповідні місяць і число останнього року цього строку, а коли він обчислюється місяцями, то у відповідне число останнього місяця строку. Вирішуючи спір, суд звертає увагу та враховує п. 1.1 договору кредиту № 1/58-6 від 23 серпня 2006 року, укладеного між сторонами, з якого вбачається, що сторони погодили термін дії договору до 22 серпня 2016 року (а.с. 8). У зв'язку з викладеним посилання відповідача про закінчення строку позовної давності не ґрунтується на законі та матеріалах справи. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати на користь позивача судовий збір у розмірі 3 654 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved