Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості та уточнивши свої вимоги просить суд стягнути з [PERSON] на його користь: заборгованість по внескам та платежам за постачання питної води за період з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року в сумі 3\~988,00 гривень; інфляційні витрати в сумі 2\~086,62 гривень; судовий збір в розмірі 551,20 гривень. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] мешкає в будинку № 68 по вул.. Першотравневій, с. Долинівка Білгород-Дністровського району та підключений до цілісного комплексу системи постачання питної води села Великомарянівка і села Долинівка, який знаходиться на утриманні ФОП [PERSON] згідно договору оренди від 01.10.2011 року. Рішенням Великомарянівської сільської ради від 28.02.2013 року були встановлені наступні тарифи на послуги централізованого водопостачання: за 1 людину 10 гривень на місяць, за 1 голову крупного рогатого скота 5 грн., за 1 голову кози, овець та свиней 2 грн. Ліміт водопостачання на одного члена сімї 3 м.куб., за 1 голову крупного рогатого скота 2,0 м.куб., за 1 голову кози, овець, свиней 0,5 м.куб. Відповідно до даних Договору про надання послуг з водопостачання, укладеного в 2012 році між позивачем та [PERSON], яка мешкає в будинку № 68 по вул.. Першотравневій в с. Долинівка, в зазначеному будинку мешкають 3 споживача, утримуються 3 корови, 1 бичок, 2 коні, 13 кіз. Проте, з 10 січня 2013 року по 31.12.2015 року відповідач не сплачував кошти за отримані послуги водопостачання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 5\~868,0 гривень, з яких частина відповідачем була сплачена тому розмір заборгованості зменшився до 3\~988,00 грн. На підставі цього [PERSON] звернувся до суду із позовом та просить його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав. Позивач у судове засідання не зявився. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги уточненої позовної заяви від 08.12.2016 року та просив суд задовольнити її. Відповідач у судове засідання не зявився, його представник [PERSON], у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, наголошував на її безпідставність, оскільки його довірителем завжди вчасно та в повному обсязі сплачувались кошти за отримані послуги у відповідності до встановлених тарифів. В той же час, існує кримінальне провадження за фактом шахрайства, а саме заява [PERSON], що в період з 2012 та до 2015 року ФОП [PERSON], шляхом обману та зловживання довірою заволодів грошовими коштами сплачені за водопостачання. Тобто, як стверджує представник відповідача, грошові кошти за отримані послуги водопостачання в період з 2013 по 2015 роки його довірителем були сплачені, тому ніякої заборгованості не може існувати, в той же час позивач намагається неправомірним шляхом отримати додаткові кошти за надані ним послуги вводячи суд в оману щодо несплати відповідачем комунальних послуг. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені докази та обставини справи, заслухавши доводи сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач проживає за адресою: [INFO] та є споживачем питної води, яка постачається через централізоване водопостачання цілісного комплексу системи постачання питної води с. Великомарянівка та с. Долинівка Великомарянівської сільської ради Білгород-Дністровського району, що перебуває в оренді позивача (рішення Великомарянівської сільської ради № 90-VI, Договір оренди та Акт приймання-передачі). У відповідності до положень ст.. 20 Закону № 1875-IV , споживач вчасності має право: одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; своєчасно вживати заходів щодо усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; забезпечувати цілісність засобів обліку комунальних послуг та не втручатися в їх роботу; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Виробник зобов'язаний укласти договір з виконавцем (споживачем) про умови надання житлово-комунальних послуг (п.1 ч.2 ст.. 22 Закону №\~1875-IV). Стаття 19 Закону № 2918-III: послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору з власниками будинків, що перебувають у приватній власності. Договір про надання послуг з питного водопостачання укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті. Постачання питної води в зазначений будинок здійснюється на підставі Договору про надання послуг з водокористування № 23 укладений 14.06.2012 року між позивачем та [PERSON], яка також мешкає в будинку № 68 по вул.. Першотравневій в с. Долинівка. Позивач надав суду копію довідки виконкому Великомарянівської сільської ради № 301 від 10.08.2015р. в якій виконком зазначає, що відповідач в 2001 році придбав вказаний будинок з водопроводом. Варто зазначити, що представлена довідка не є правовстановлюючим документом та не вказує на наявність у відповідача зареєстрованого речового права на будинок, та відповідно, відсутній статус «власника».Проте, під час слухання справи відповідачем та його представником не заперечувався факт проживання [PERSON] в будинку № 68 по вул.. Першотравневій та отримання ним послуг з водопостачання. Частина 1 ст. 61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно з ч.1 ст. 1ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від\~24.06.2004\~№\~1875-IV, споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Стаття 1 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» від 10.01.2002 № 2918-III: споживач питної води - юридична або фізична особа, яка використовує питну воду для забезпечення фізіологічних, санітарно-гігієнічних, побутових та господарських потреб. Статтями 4 та 5 вказаного Закону № 2918-III встановлено, що субєктом відносин у сфері питної води та питного водопостачання серед інших є підприємство водопостачання та споживачі питної води, а обєктом правового регулювання суспільні відносини. Тобто, законодавець визначає сторони спірних правовідносин виходячи саме з принципу дії споживання, а не речового права на обєкт через який здійснюється таке споживання. Відповідно до ч.6-7 ст.26 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом. Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є субєктом господарювання, є договором приєднання. Крім того, у випадку відсутності між сторонами договору на надання житлово-комунальних послуг, але за наявності між ними фактичних відносин з надання таких послуг суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обовязок, а не право сторін, а тому відсутність договірних правовідносин не є підставою для відмови у стягненні з відповідача коштів за надані житлово-комунальні послуги. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. За положеннями п.п. 24, 25 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово - комунального господарства. Зобовязання виникають з підстав, встановлених\~ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обовязки. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Навіть відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Додатково суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи, відповідач не заперечував той факт, що він є споживачем та дійсно отримує послуги з водопостачання, надання яких обумовлене саме Договором № 23. Виходячи з загальних положень цивільно-договірного законодавства, враховуючи відсутність відмови відповідача від отримання питної води, суд вважає, що відповідач є стороною договору про надання послуг з водокористування № 23, оскільки він є споживачем, що кореспондує обовязок здійснювати платежі за отримані послуги. Відповідно до вимог\~ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Позивач стверджує, що в період з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року відповідач не здійснював платежі за отримані послуги по водопостачанню питної води до належного йому будинку № 68 по вул.. Першотравневій в с. Долинівка, в результаті утворилась заборгованість в розмірі 5\~868,00 гривень, частина якої відповідачем була сплачена, з урахуванням чого сума заборгованості зменшилась до 3\~988,00 гривень. Відповідно статті 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води зобов'язані: своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Згідно ст. 32 п. 1 та п. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів. Варто зазначити, що сама сума заборгованості у розмірі 3\~988,00 грн. відповідачем та його представником під час розгляду справи не заперечувалась, разом з тим, представник відповідача заперечував сам факт існування заборгованості, мотивуючи тим, що [PERSON] в період з 2012 до 2015 року шляхом обману та зловживання довірою заволодів грошовими коштами, які були сплачені за водопостачання, про що [PERSON] було повідомлено в правоохоронні органи та Білгород-Дністровським відділом поліції 27.05.2016 року внесено відомості до ЄРДР про вчинення злочину. Разом з тим, надавши правову оцінку представленим суду доказам, зокрема витягу з ЄРДР, копії протоколів допиту свідків та інформаційного листа слідчого № 42/22316, суд не приймає їх, оскільки вони є неналежними та недостовірними з огляду на наступне. Згідно з ч.4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК). Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Тобто, лише чинним вироком суду у кримінальному провадженні може бути встановлена винуватість особи, зокрема [PERSON] у вчиненні злочину. За відсутністю судового рішення, матеріали кримінального провадження зібрані під час проведення досудового розслідування не сприймаються судом, який розглядає іншу справу, наразі цивільну, оскільки рішення щодо належності кожного доказу отриманого органами дізнання приймається під час судового слідства. Відповідно до\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими\~ст. 212 ЦПК України\~з урахуванням положень ст.\~ст. 57-66 ЦПК України. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними вимоги щодо стягнення з відповідача суми заборгованості в розмірі 3\~988 гривень, оскільки протилежне, а саме факт вчинення виплат за отриманні послуги відповідачем, не доведено, а отримання самих послуг, наявність фактичних відносин, не заперечується. Вирішуючи вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 2\~086,62 грн. суд виходить з наступного. Вирішуючи спори в цій частині вимог суд дійшов до висновку, що правовідносини, які складаються між сторонами на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобовязаннями. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин як грошових зобовязань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання. Передбачена п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону від 24 червня 2004 р. № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» норма щодо відповідальності боржника у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування наслідків ч. 2 ст. 625 ЦК (постанови Верховного Суду України від 20 червня 2012 р. у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13). Таким чином, суд вважає за можливе в разі існування прострочення виконання грошового зобовязання зі сплати житлово-комунальних послуг покласти на боржника відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13). Проте, у суду викликає сумнів розрахунок інфляційних збитків складений самостійно представником позивача [PERSON] та наданий суду разом з уточненою позовною заявою 08.12.2016 року. Згідно з ст.. 3 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Суду невідомо чи складений зазначений розрахунок відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою КМУ 17.07.2003 року № 1078, який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Так, підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування\~Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV\~"Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації. Між тим, з представленого розрахунку, суду не зрозуміло за якою формулою та які саме дані використовувались представником позивача для встановлення саме такого розміру інфляційних втрат як 2\~086 гривень, а приймати рішення виходячи з припущень суд не може. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до змісту ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Під час звернення до суду з позовною заявою 21.04.2016 року позивачем був сплачений судовий збір в сумі 551,21 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача та розмір якого є пропорційним розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial