Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсними Договір про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09.11.2007 року та Договір про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К від 02.11.2006 року, укладені між ним та відповідачем. В обґрунтування позову він вказав на те, що між ним та Банком було укладено два кредитних договори: Договір про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09.11.2007 р. в розмірі 20000 доларів США, сплата процентів в розмірі 13,9% річних, строк повернення до 08.11.2017 року згідно графіку, надається шляхом зарахування на поточний рахунок позивача [NUMBER] та Договір про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К від 02.11.2006 р. в розмірі 83000 доларів США, сплата процентів в розмірі 10,3% річних, строк повернення до 01.11.2027 року згідно графіку, надається шляхом зарахування на поточний рахунок позивача [NUMBER] або шляхом видачі готівки через касу банку. Позивач зазначив, що видача кредитів відбувалась не у визначеній кредитними договорами валюті - доларах США, а у національній валюті України - гривні. Пояснив, що під час укладення Договору про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09.11.2007 р. йому не надавався інформаційний лист, що є порушенням ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; договір не містить детального розпису загальної вартості кредиту, що не відповідає ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»; 31 березня 2009 року між сторонами було укладено додаток №1 «Графік погашення кредиту» в новій редакції, вказаний графік не відповідає ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. п. 3.2., 3.3, 3.4 Правил, а отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», Банк не надав позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону; вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача - позивача, у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду з позовною заявою. У судовому засіданні позивач, представник позивача, кожний окремо, підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила в позові відмовити. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що дійсно 02 листопада 2006 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (назву змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», відповідно статуту та свідоцтва про державну реєстрацію від 18.12.2009) та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К (далі Кредитний договір-1), відповідно до якого, останній отримав кредит (грошові кошти) у розмірі 83000,00 доларів США 00 центів (а.с.8-9). Пунктом 1.4., 1.5. Кредитного договору-1 передбачено, що кредит надається Позичальнику для його особистих потреб шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника [NUMBER] у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням (а.с.8). Як вбачається з довідки з особистого рахунку [PERSON] [NUMBER] за період з 01.11.2006 року по 18.12.2006, в ній відображено видачу кредитних коштів згідно кредитного договору №1753ДИ022К від 02.11.2006 р. в іноземній валюті в розмірі 83000,00 доларів США (а.с.61). Посилання позивача на Постанову Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» стосовно ненадання Банком орієнтованої сукупної вартості кредиту, суд враховує, що Кредитний договір-1 був укладений між Банком ти Позичальником 02 листопада 2006 року, тобто за пів року до державної реєстрації Правил в Міністерстві юстиції України, а отже, Кредитний договір-1 не повинен відповідати вимогам цих правил, а лише Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на момент укладення договору. Перед підписанням Кредитного договору-1 позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». В інформаційному листі АТ «УкрСиббанк», перед укладенням Кредитного договору-1 - позичальнику було доведено інформацію про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредиту, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема, дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті, права позичальника на податковий кредит, права на відшкодування державою частини сплачених процентів у молодої сім'ї, попередження про можливу зміну процентної ставки по кредиту, місце знаходження Банку та відділення банку, куди звернувся позичальник, дані про дозволи та ліцензії банку з надання банківських послуг. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно п. 9.13. Кредитного договору-1, позичальник своїм підписом засвідчив, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього (а.с.9 зворот). Перед підписанням даного договору, позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до п. 8.2. Кредитного договору-1, позичальник підтвердив, що він володіє всіма необхідними документами, які необхідні для оформлення даного договору та повністю розуміє свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. Встановлено, що інформаційний лист передбачений п.9.13. Кредитного договору-1 є типовим, викладений в одному екземплярі, має підпис, та цей екземпляр знаходиться в позичальника, тобто у особи, яка його отримала. Також, встановлено, що 09 листопада 2007 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11248940000 (далі Кредитний договір-2). Відповідно до умов Кредитного договору-2 Банк надав останньому кредитні кошти у розмірі 20000,00 доларів США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок [NUMBER] у Банку, а останній зобов'язався щомісячно повертати кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 08.11.2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. За користування кредитними коштами позивач зобов'язався сплатити проценти у розмірі 13,90% річних. У випадках настання обставин, передбачених підпунктами «а» , «б» пункту 5.2 договору (зокрема у випадку неналежного виконання умов кредитного договору), процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п.1.3.1. Кредитного договору-2 (а.с.16 зворот). Сторони домовилися, що розмір процентної ставки може бути змінений (п.1.3.2. Кредитного договору-2). Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються у порядку, встановленому договором. В день укладення Кредитного договору-2 між [PERSON] та банком було укладено додаткову угоду №1 до Кредитного договору-2, якою сторони погодили внести зміни в договір, а саме: Додати до договору Додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», графік розрахований на дату підписання додаткової угоди; Додати до договору Додаток №3 «Тарифи Банку». Пункт 1.3.5. викласти в наступній редакції: «1.3.5. Позичальник згідно умов договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі». Вирішили питання стосовно сплати плати на користь третіх осіб, та погодили, що у разі настання обставин: передбачених підпунктами «а», «б» п.5.2. Кредитного договору-2 - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно п.1.3.1. договору та інші умови. За таких обставин, посилання позивача щодо не надання інформації щодо сукупної вартості кредиту, спростовуються додатком №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», який відповідає вимогам, зазначених в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168. Підписання 09.11.2007 року між [PERSON] та АТ «УкрСиббанк» додатку №2 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» до Договору про надання споживчого кредиту №1124864000, передбачає графік платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредиту, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань Позичальника, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначено реальну процентну ставку. Отже, зазначений додаток договору підтверджує, що всю необхідну інформацію надано Позичальнику перед укладенням спірного Кредитного договору-2. Умовами п. 8.2. Кредитного договору-1, п.7.12. Кредитного договору-2 встановлено, Позичальник підписанням даного Договору підтверджує, що повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови Кредитного договору-1, Кредитного договору-2, свої права та обов'язки за Договором і погоджується з ними; перед укладенням цього Договору він отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з вимог ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, положення даної статті надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема умови про зміст, форму правочину, осіб, які мають намір укласти правочин. Згідно з умовами ст.368 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Так, відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. До вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься і волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За змістом цієї норми закону ніхто не може бути примушений до укладення договору, що не відповідає його волі. Принцип, свободи договору передбачає, як це закріплено у ст.627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагентів та визначенні умов договору тощо. Таким чином, [PERSON] самостійно, розуміючи свої дії та їх наслідки, уклав Кредитний договір-1 та Кредитний договір-2, засвідчивши своїм підписом ознайомлення з його умовами та їх прийнятність до виконання. Крім цього, Кредитний договір-1 та Кредитний договір-2 укладені в письмовій формі, сторони Кредитного договору-1 та Кредитного договору-2 мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Посилання [PERSON] на несправедливі умови кредитних договорів є необґрунтованими, оскільки відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику (позивачеві), та це виходить зі змісту положень ст.ст.1046,1064 ЦК України. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Зміст Договору про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09.11.2007 року та Договору про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К від 02.11.2006 року, укладеного між банком та [PERSON] не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони договору в момент їх укладення підтвердили наявність в них необхідного обсягу цивільної дієздатності. Договір про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09.11.2007 року та Договір про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К від 02.11.2006 року вчинені у встановленій законодавством України письмовій формі, та були спрямовані на реальне настання правових наслідків - врегулюванні між [PERSON] та банком кредитних відносин, які виникли на підставі укладення зазначених договорів. Доводи [PERSON] про те, що в Кредитному договорі-1 (договорі споживчого кредиту) відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, відповідно до пп.2 п.2 ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", тобто відсутня істотна умова договору - ціна, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне. Пункт 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", передбачає, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Проте, вказані правила затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, а один із спірних кредитних договорів - Кредитний договір-1, укладений у 2006 році, тобто дані правила не розповсюджуються на виниклі у сторін правовідносини. Твердження [PERSON] про те, що факт надання кредитів не підтверджується взагалі є безпідставними, оскільки саме за ці кошти, згідно наданих банком документів, позичальником було придбано квартиру [ADDRESS], яка була передана в іпотеку банку 02.11.2006 року. Крім того, на протязі досить тривалого часу позичальником спрямовувалися дії щодо виконання зобов'язання стосовно погашення заборгованості за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 шляхом сплати коштів, таким чином останній визнавав отримання ним коштів за кредитними договорами та свої зобов'язання за ними. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. В судовому засіданні встановлено, що позивач не відкликав згоду на укладення договорів про надання споживчого кредиту. Інші доводи позивача, його представника на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, суд не приймає до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому, не ґрунтуються на доказах, які знаходяться в матеріалах справи. Крім того, відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом частини 2 статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 2 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було з'ясовано в судовому засіданні, позивач, знаючи про існування Договору про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09.11.2007 року та Договору про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К від 02.11.2006 року і можливість визнання їх недійсними, мав право на звернення до суду з позовною заявою про визнання останніх недійсними. З цього дня - 09.11.2007 року та 02.11.2006 року, відповідно до частини 2 статті 261 ЦК України, і починається перебіг строку позовної давності, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, строк позовної давності, сплинув. З огляду на це, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання договорів недійсними, тільки у березні 2016 року, згідно вхідного штампу канцелярії суду (а.с.1). Таким чином, позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав. Згідно частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Така заява була зроблена представником відповідача під час судового засідання. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed