Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

у суд із позовом до [PERSON] звернувся [PERSON] , у якому просить визнати факт окремого проживання подружжя [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в період з 06 червня 2000 року по 16 листопада 2015 року. Позовні вимоги мотивує тим, що 24 вересня 1999 року зареєстрував шлюб з Відповідачкою. Проте з 2000 року вони припинили шлюбні відносини, спільне проживання та ведення спільного господарства. Позивач постійно проживав з 1997 року в [ADDRESS] . З 2000 року продовжував проживати за цією ж адресою, але без дружини. 05 серпня 2015 року за позовом матері позивача [PERSON] відповідачка [PERSON] була визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в [ADDRESS] , оскільки остання там не проживала більше 15 років. Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року до участі у даній справі було залучено у якості третьої особи [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що після реєстрації шлюбу відповідачка [PERSON] з 2001 року перестала доглядати за дитиною та почала гуляти та зраджувати йому. З 2002 року вони припинили шлюбні відносини, почали проживати окремо та не вели спільного господарства. Представник позивача адвокат Сподар А.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у позові з мотивів їх безпідставності, обґрунтовуючи тим, що доводи позовної заяви спростовуються матеріалами цивільної справи про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та рішенням суду за результатами їх розгляду, змістом даної позовної заяви, де позивач сам зазначає, що дружні відносини з відповідачкою не підтримують з 2011 року, показаннями свідків та спільними світлинами. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її батьком, а [PERSON] є її матір`ю. З народження і до 2016 року проживала у будинку бабусі разом з батьком. При цьому мати з ними не проживала, і вона не пам`ятає неї до 8-ми років. Її вихованням займався виключно батько. [PERSON] інколи приїжджала на її день народження. Спілкування з нею припинила з 2011 року. У будинку, що знаходиться у садовому товаристві умови для проживання відсутні, навіть немає опалення. На 1-2 дні інколи приїжджала у цей будинок разом з батьком. У судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показана, що [PERSON] є її подругою. На при кінці 2012 року останню чоловік вигнав з будинку, який розташований в районі «Академмістечко» м.Київ, тому допомагала перевозити речі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що є хресною старшої доньки [PERSON] та [PERSON] та неодноразово гостювала у їх будинку, що на території дачного кооперативу в районі «Академмістечко» м.Київ. Стверджує, що [PERSON] та [PERSON] проживали до 2012 року однією сім`єю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідачку знає давно. Стверджує, що [PERSON] та [PERSON] проживали до 2012 року однією сім`єю і у них були нормальні стосунки. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показав, що є сусідом у дачному кооперативі з [PERSON] . Будівництво будинку останнім здійснювалося на його очах. Під час будівництва колишню дружину [PERSON] не бачив. Після того, як будинок був зведений, лише пару разів бачив відповідачку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що знає [PERSON] з початку 2000 років, і є сусідами у дачному кооперативі в районі «Академмістечко» м.Київ. [PERSON] один займався вихованням дитини. Дружину останнього він бачив лише одного разу на початку 2000 років. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що подружжя [PERSON] разом з донькою приїжджали до будинку їх матері по [ADDRESS] та поводилися як сім`я. Після 2012 року їздить перестали. Допитаний як свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що проживає у с.Рожни з 2006 року. Неподалік розташований будинок, де проживала матір [PERSON] , куди він з дружиною [PERSON] та дитиною приїжджали на свята. Це було до 2012 року. У судовому засіданні були встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини: відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 24 вересня 1999 року в Рожнівській сільській раді, актовий запис №3. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] ; рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області було задоволено позовні вимоги [PERSON] та розірвано шлюбу з [PERSON] , зареєстрований 24 вересня 1999 року Рожнівською сільською радою Броварського району Київської області, актовий запис №3; заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 серпня 2016 року було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , та визнано останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; відповідно до довідки виконкому Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області№124 від 01.03.2016 року будинок, житлова площа якого складає 25,5 кв.м. в [ADDRESS] належить [PERSON] . На вказаній житловій площі проживають та зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (06.06.2000 р. зареєстрована але не проживає), [PERSON] ; як виходить з акту обстеження матеріально побутових умов жительки [ADDRESS] [PERSON] від 01.03.2016 року, складеного депутатом Рожнівської сільської ради Захаренко Н.І. та сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з 06.06.2000 року не проживає у даному домоволодінні, не сплачує комунальних послуг і її особистих речей не має; 16.07.2020 року, комісією у складі голови Садового товариства «Плодовий» Гурченко М.І., та сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було проведено обстеження матеріально-побутових умов власника [PERSON] за адресою: Садове товариство «Плодовий», вул. Садова, 10, буд. 82 Святошинський район, місто Київ, під час чого було виявлено, що [PERSON] з 04 травня 2007 року і до теперішнього часу, а саме до 16 липня 2020 року, за адресою Садове товариство «Плодовий», вул. Садова, 10, буд. 82 Святошинський район, місто Київ, - не проживає, комунальні послуги не сплачує, особистих речей не має; Відповідно до довідки голови кооперативу садового товариства «Плодовий» Гуренка М.І., [PERSON] , як власник дачного будинку по [ADDRESS] , регулярно сплачує членські взноси кооперативу та комунальні послуги, а саме за електроенергію з 04 травня 2007 року по 16 липня 2020 року, заборгованості по комунальним послугам не має. Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, третю особу, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання факту окремого проживання подружжя задоволенню не підлягає виходячи з наступного: Частиною третьою статті 12 та частиною першої статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 81 ЦПК України). Статтею 89\~Цивільного процесуального\~кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ч. 2 ст.\~315\~ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 315\~ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшому визнання набутого за вказаний час майна спільною сумісною власністю та поділу майна шляхом визнання права власності, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зав`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Надаючи правову оцінку доводам позивача, суд визнає їх такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки доведені належними і допустимими доказами. Так факт окремого проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] в період з 2000 року по 16 листопада 2015 року підтверджуються заочним рішенням від 05 серпня 2016 року Броварського міськрайонного суду Київської області, де судом було встановлено, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає на житловій площі в [ADDRESS] більше 15 років. Разом з тим відповідно до довідки виконкому Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області №124 від 01.03.2016 року в [ADDRESS] , який належить [PERSON] проживає та зареєстрований у тому числі [PERSON] . Крім цього актом обстеження матеріально побутових умов жительки [ADDRESS] [PERSON] від 01.03.2016 року, складеного депутатом Рожнівської сільської ради Захаренко Н.І. та сусідів [PERSON] та [PERSON] , підтверджено той факт, що [PERSON] з 06.06.2000 року не проживає у даному домоволодінні, не сплачує комунальних послуг і її особистих речей не має. 16.07.2020 року, комісією у складі голови Садового товариства «Плодовий» Гурченко М.І., та сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було проведено обстеження матеріально-побутових умов власника [PERSON] за адресою: Садове товариство «Плодовий», вул. Садова, 10, буд. 82 Святошинський район, місто Київ, під час чого було виявлено, що [PERSON] з 04 травня 2007 року і до теперішнього часу, а саме до 16 липня 2020 року, за адресою Садове товариство «Плодовий», вул. Садова, 10, буд. 82 Святошинський район, місто Київ, - не проживає, комунальні послуги не сплачує, особистих речей не має. Вищенаведене спростовує доводи представника відповідача, якими він заперечував позовні вимоги та змушує суд критично ставитися до показів свідків відповідача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Представником відповідача на підтвердження своїх заперечень проти позову надано суду ухвал Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 серпня 2020 року, якою виправлено описку в описовій частині у другому реченні четвертого абзацу рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 листопада 2015 року у цивільній справі №361/7181/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, де припинення шлюбних відносин між сторонами вказано 2012 рік, замість 2002 року. Однак, суд не може прийняти вказану ухвалу як належний доказ представника відповідача у розумінні п.4 та п.5 ст.82 ЦПК України, оскільки нею фактично виправлено описку в мотивувальній частині рішення суду, де відображено доводи позовних вимог [PERSON] щодо розірвання шлюбу. Сама по собі позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, де позивачка зазначає, що припинила шлюбні відносини з відповідачем з 2012 року не може бути прийнята судом як належний доказ, оскільки відображає лише доводи останньої щодо розірвання шлюбу. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц). У рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. Відтак, суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання факту окремого проживання подружжя. Вирішуючи питання щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). При вирішенні питання про застосування строку позовної давності, суд виходить із того, що рішенням від 16 листопада 2015 року Броварського міськрайонного суду Київської області було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . При цьому із даним позовом про визнання факту окремого проживання подружжя, [PERSON] звернувся лише 01 червня 2020 року. \~\~\~ Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ч.1 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст.12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач мав реальну можливість після розірвання шлюбу звернутися до суду із даним позовом, однак не зробив цього на протязі встановленого строку позовної давності через власне недбальство. При цьому жодних причин пропуску даного строку позивач суду не повідомив. Із врахуванням викладених вище обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, враховуючи заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, суд вважає, що вимоги позивача про визнання частково незаконними розпорядження, рішення та свідоцтва про право власності на квартиру та зобов`язання до вчинення дій не підлягають до задоволення. Зроблений вище висновок суду також узгоджується з ч.ч.4, 5 ст.267 ЦК України, згідно з якими сплив позовної давності без поважних причин на її пропущення є підставою для відмови в позові. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні. Інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України). У зв`язку із відмовою в позові судові витрати до відшкодування позивачу не підлягають (ст.141 ЦПК України).

Outcome: dismissed