Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач звернулася в суд із заявою та просить встановити факт її постійного проживання однією сім'єю без державної реєстрації із відповідачем в період з грудня 1999р. по грудень 2014р., та визнати об'єктом спільної власності подружжя земельну ділянку з садовими будинками в садівничому товаристві "Садівник" в с.Велике Сокальського району. Свої вимоги мотивує наступним. Із грудня 1999р. сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали у [INFO], вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет. В листопаді 2001р. за рахунок спільних коштів вони придбали земельну ділянку з садовим будинком в садівничому товаристві "Садівник" у с. Велике Сокальського району де згодом добудували ще один будиночок. На момент купівлі підпис у документах поставив [PERSON] та в подальшому на підставі договору купівлі-продажу оформив державний акт про право власності на земельну ділянку. В кінці 2014р. без жодних пояснень та попереджень відповідач виїхав з їхнього спільного помешкання та припинив будь-які відносини із позивачко. Посилаючись на норми Сімейного кодексу України та ст.368 ч.3 ЦКУ, [PERSON], вважає земельну ділянку з садовими будинками в садівничому товаристві "Садівник" правом спільної сумісної власності, яке набуте подружжям за час шлюбу. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В ході розгляду справи стало відомо, що позивачка здійснювала переказ коштів для відповідача для ведення господарства, на що останній подав доповнення до заперечення. Вказує, що це були кошти які позивачка брала у борг для святкування весілля свого сина. Вважає позов надуманим і незаконним. Позивач та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково пояснили, що позивачкою наведені в судовому засіданні докази, що протягом тривалого періоду часу вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство та за рахунок спільно зароблених коштів придбали спірне майно. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили та підтримали подані заперечення проти позову. Зазначають, що у позивачки немає жодного документального підтвердження факту спільного проживання сторін, тому позов є надуманим і безпідставним. Представник третьої особи садівничого кооперативу "Садівник" в судове засідання не прибув, на не повідомив суд про причини неявки . В судовому засіданні судом було допитано ряд свідків щодо обставин справи. Свідок [PERSON] показала, що із 1998р. сторони рік зустрічалися, на той момент [PERSON] перебувала у шлюбі, проте у 1999р., після смерті чоловіка, відповідач [PERSON] перейшов проживати в квартиру позивачки. Показала, що разом із сторонами їздила на святкування весілля у м. Золочів. Їй відомо, що [PERSON] придбала дачний будинок, проте [PERSON] доклав кошти на купівлю. Сторони спільно там вели господарство, садили город, фруктовий сад. Свідок [PERSON] показала, що із 1998р. сторони були знайомі, зустрічалися та у 2000р. почали жити разом на квартирі позивачки. Вказує, що до знайомства з позивачкою [PERSON] вживав алкоголь та часто був у нетверезому стані в барі де вона працювала. Проте згодом [PERSON] та [PERSON] стали разом проживати як сім'я, виховували синів позивачки. Знає, що у 2001р. вони спільно придбали дачний будинок, тому що часто там віддихали, смажили м'ясо на вихідних. Кошти на придбання дачного будинку дала [PERSON], проте ця сума була недостатньою, тому остання їздила у Росію на заробітки. Вважає, що оскільки вони жили спільно то і кошти мабуть у них були спільні. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, молодший син [PERSON] навіть називав відповідача татом. Пам'ятає, що з батьками їздили на дачу до сторін, де ті проживали разом. Свідок [PERSON] зазначив, що є сином [PERSON] Ще з раннього дитинства пам'ятає, що [PERSON] жив з його мамою, він називає його татом, разом ходили на охоту та рибалку. Знає, що батьки часто їздили в м. Москву, Росію на заробітки. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] разом проживали, вели спільне господарство, робили спільні покупки, зокрема і дачний будинок у с. Велике Сокальського району. Свідок [PERSON] зазначила, що є мамою відповідача. Вказує, що син проживає разом із нею а з [PERSON] вони просто знайомі. Оскільки позивач часто їздить на заробітки у м. Москву то у період її перебування на Україні зустрічається з її сином, проте такі зустрічі були короткотривалі та нечасті. Знає, що оспорюванний дачний будинок придбав [PERSON] за власні кошти, оскільки частину суми вона йому дала. Її син не мав наміру офіційно оформляти свої стосунки з позивачкою, значить це влаштовувало їх обох. Свідок [PERSON] показав , що працював разом із [PERSON] на ДП "Шахта "Відродження", живе по сусідству із позивачкою у м. Червоноград по вул. Корольова. Вказує, що [PERSON] часто їздить на заробітки у Москву, тому не може сказати, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом. Свідок [PERSON] показав, що бачив інколи [PERSON] та [PERSON] разом біля під'їзду будинку, проте не може сказати, що ті проживали разом. Стверджує, що [PERSON] часто не буває вдома, оскільки вона їздить на заробітки у Москву. Знає, що сторони зустрічалися проте чи мали вони намір створити більш серйозні стосунки не знає. Свідок [PERSON] показав, що є сусід по дачі у с. Велике Сокальського району. Вказує, що часто бачив [PERSON] у вказаному дачному будинку, де той проживав сам. Він часто приходив у гості до сусіда та бачив, що відповідач після придбання будинку почав облаштовувати його: поміняв вікна, зробив огорожу, почав ремонт та згодом добудував баню. До [PERSON] приїжджали друзі у гості, проте [PERSON] він не знає. Заслухавши думку сторін, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд задовольняє позовні вимоги з наступних підстав: Із ст.256 ЦПК України вбачається, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. В свою чергу, згідно ст. 18 СК України, кожен учасник сімейних відносин має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Серед способів захисту сімейних прав та інтересів є, зокрема, встановлення правовідношення. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим. З такого по суті розуміння закону виходив суд касаційної інстанції в наданому для порівняння судовому рішенні від 4 липня 2012 року (№ 6-14503св12). Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13. Що стосується спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 1999 року до кінця 2014 року (на час придбання земельної ділянки та спірного будинку) в судовому засіданні надали показання свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] їхніх показів встановлено, що сторони проживали разом у вказаний період, були пов'язані спільним побутом. Деякі інші свідки, зокрема, [PERSON], [PERSON], [PERSON] вважають, що між вказаними особами не були близькі стосунки, та не можуть стверджувати, що вони жили як одна сім'я. Таким чином, аналізуючи показання свідків та письмові матеріали справи, зокрема, спільні фотографії зроблені на святкуванні весілля та на відпочинку на природі, суд приходить до висновку, що за період з 1999р. по 2014р. [PERSON] та [PERSON] проживали як одна сім'я, вели спільне господарство, обробляли дачну земельну ділянку, та посилаючись на думку свідків "вони проживали як чоловік та жінка, їх вважали офіційним подружжям". Отже у матеріалах справи та у показах свідків, які володіють достовірними даними про фактичне спільне проживання, спільний побут та взаємні права і обов'язки, містяться дані про фактичні шлюбні відносини між сторонами тому, суд приходить до висновку, що слід задовольнити позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини. З дослідженого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.11.2001р. встановлено, що [PERSON] придбав земельну ділянку для ведення садівництва, що знаходиться на території Поторицької сільської ради, кооперативу "Садівник" загальною площею 0,0551га. Продаж сторони оцінили на 734,84грн. На підставі даного договору [PERSON] виготовив державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЛВ №071186. Також згідно рішення виконкому Поторицької сільської ради №2 від 24.01.2002р. [PERSON] виготовив свідоцтво про право власності на будівлі №008133, а саме будинок №27 в садівничому кооперативі "Садівник". Згідно ст.74 СК України якщо жінка та чолові проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно розділу VІІ „Прикінцеві положення Сімейного кодексу України, цей Кодекс набирає чинності одночасно із набранням чинності Цивільним кодексом України. В свою чергу, ЦК України (в ред. 2003 року) набрав чинності з 01.01.2004 року. Таким чином, до правовідносин, які виникли між [PERSON] та [PERSON] слід застосовувати положення КпШС України (в ред. 1969 року). Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно Постанови від 18.09.2013р. ВСУ Судова палата у цивільних справах виходить із того, що відповідно до статей 16, 17 Закону України Про власність, статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Таким чином, [PERSON] придбав земельну ділянку і житловий будинок в садівничому товаристві "Садівник" в с. Велике Сокальського району на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2001р., при цьому, в судовому засіданні встановлено, що із позивачкою [PERSON] вони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Оскільки договір купівлі-продажу укладено 05.11.2001р. а свідоцтво про право власності на будівлю зареєстроване 07.02.2002р, тобто із цієї дати в [PERSON] виникло право власності на спірний дачний будинок. Враховуючи норми статей ЦК України 2003 року та статей 62, 74 СК України Виходячи з наведеного та для правильним застосування норм статей ЦК України 2003 року та статей 62, 74 СК України для визнання за [PERSON] права власності на половину земельної ділянки з садовими будинками , набутих до 1 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на будинок та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами. В свою чергу, згідно із п. 1 ст. 17 ЗУ "Про власність" (який був чинним станом на 23.04.2002 року), майно, яке придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ч.2 ст.64 Житлового Кодексу України до членів сім"ї наймача належать - дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В судовому засіданні позивач [PERSON] також надала інформацію із банківської установи "Бінбанк" про переказ коштів через систему PrivatMoney у 2012 - 2014р. [PERSON] на користь [PERSON] Дані перекази суд оцінює як належні докази того, що [PERSON] брала участь працею й коштами у створенні спільної власності із [PERSON] тому приходить до висновку, що майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved