Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Путивльска міська рада звернулася до суду з позовом про стягнення збитків, який обгрунтовувала тим, що 15 жовтня 2007 року нею та відповідачем був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого передала відповідачу у платне користування строком на 20 років земельну ділянку промислового призначення загальною плошею 1,8114 га, яка розташована по [ADDRESS]. На підставі рішення 24 сесії Путивльської міської ради 5 скликання від 28 лютого 2008 року сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 від 16 травня 2008 року до цього договору оренди. Пунктом 2 цієї додаткової угоди було визначено, що нормативна грошова оцінка орендованої земельної ділянки становить 1208023 грн. та орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі, що становить 36240 грн. 69 коп. на рік, або 3020 грн. 06 коп. на місяць. В той же час, нормативно грошова оцінка цієї земельної ділянки зазнавала змін та за даними відділу Держгеокадастру у Путивльському районі складала : у 2013 році - 3103844 грн., у 2014 році - 3103844 грн. і в 2015 році - 3877269 грн. Не зважаючи на таке, за цей період відповідачем сплачено орендної плати лише в загальній сумі 117746 грн. 01 коп., в тому числі : за 2013 рік - 36240,69 грн., за 2014 рік - 36240,69 грн. та за 2015 рік - 45264,63 грн., замість 302622 грн. 71 коп. ( за 2013 рік - 93115,32 грн., за 2014 рік - 93115,32 грн. та за 2015 рік - 116318,07 грн.). Внаслідок неналежного виконання відповідачем обов'язку зі сплати орендної плати виникла заборгованість перед орендодавцем в сумі 184876 грн. 70 коп., яка утворилася за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року. З моменту фактичного виявлення цієї заборгованості, Путивльська міська рада направила відповідачу листа з пропозицією з'явитися до міської ради для укладення додаткової угоди, який відповідач залишив без реагування. Уточнивши свої позовні вимоги заявою від 15 липня 2016 року, позивач просив стягнути з відповідача 184876 грн. 70 коп. збитків у вигляді недоотриманої орендної плати за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача уточнений позов підтримала. Заперечуючи позов у повному обсязі, представники відповідача зазначали, що відповідач виконував умови укладеного договору оренди землі та пропозицій щодо змін умов договору не отримував. Також заявили про застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 15 жовтня 2007 року між сторонами в справі був укладений договір оренди землі (далі - основний договір), який зареєстрований у Путивльському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДПЦ ДЗК, про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 23 листопада 2007 року за № 040763301414 (а.с. 7-13). Умовами даного основного договору було передбачено, що Путивльська міська рада (орендодавець) передала у користування [PERSON] (орендару) строком на 20 років земельну ділянку промислового призначення загальною плошею 1,8114 га, яка розташована по [ADDRESS]. При цьому орендар зобов'язався вносити орендну плату у грошовій формі у розмірі 2 % від нормативної грошової оцінки землі, що складала 23493 грн. 86 коп., щомісячно, не пізніше 10 числа, наступного за звітним місяцем, у розмірі 1/12 частини річної орендної плати. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформлюється відповідними актами. Рішенням 24 сесії Путивльської міської ради 5 скликання від 28 лютого 2008 року на виконання змін, внесених до Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року та Закону України «Про плату за землю» від 03 липня 1992 року було збільшено орендну плату до 3 % від грошової оцінки землі для орендарів земельних ділянок державної та комунальної власності на території м. Путивль (а.с. 14). 16 травня 2008 року сторони уклали додаткову угоду до основного договору, яка зареєстрована у Путивльському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДПЦ ДЗК, про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 04 червня 2008 року за № 040863302215 (а.с. 15). В цій угоді сторони погодили, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1208023 грн., а орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі та становить 36240 грн. 69 коп. на рік (а.с. 15). Основний договір та додаткова угода змін не зазнавали та недійсними повністю чи в будь-який частині у судовому порядку не визнані, що сторонами не оспорюється. Як вбачається з витягів з виписок по рахунку, відповідачем сплачено орендну плату : за 2013 рік - 36240,69 грн., за 2014 рік - 36240,69 грн. та за 2015 рік - 45264,63 грн. (а.с. 22-23). В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 21 цього ж Закону (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). Як роз'яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать : визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За змістом статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 614 ЦК України). Згідно зі ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. В контексті цих норм слід вказати, що застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме : протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. В розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року, неодержаний дохід визначений як дохід, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. У зв'язку з введенням в дію з 01 січня 2011 року Податкового кодексу України, Закон України "Про плату за землю" втратив чинність, а питання сплати податку на землю та оплати орендної плати за користування земельною ділянкою регулюється цим Кодексом. Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що плата за землю - обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Як визначено п. 269.1 ст. 269, ст. 270 ПК України, платниками цього податку є власники земельних ділянок та землекористувачі, а об'єктом оподаткування, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні. Згідно з п.п. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271 ПК України базою оподаткування земельних ділянок, що перебувають у власності або в користуванні, є нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Відповідно до п.п. 288.5.1. - 288.5.2 п. 288.5 ст. 288 ПК України, розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Пунктом 289.1 ст. 289 цього ж Кодексу передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Тобто, розмір орендної плати за користування земельними ділянками державної або комунальної власності напряму залежить від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Статтями 13 і 15 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Підставою для проведення оцінки земель (нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Відповідними рішеннями Путивльської міської ради (а.с. 16-21) орендна плата за користування земельними ділянками промисловості з 01 грудня 2013 року була встановлена на рівні 3 % від нормативної оцінки землі, яка за даними відділу Держгеокадастру у Путивльському районі складала : у 2013 році - 3103844 грн., у 2014 році - 3103844 грн. і в 2015 році - 3877269 грн.(а.с. 24). Водночас, згідно з ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У визначених законом випадках застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади або місцевого самоврядування. У постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-824цс16 Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що що обов'язок зі сплати орендної плати для земель державної та комунальної власності є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Частиною 2 ст. 632 ЦК України визначено, що зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Умовами основного договору (п. 13) передбачено, що розмір орендної плати переглядається один раз на два роки у разі : зміни умов господарювання; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, зміни коефіцієнта індексації, визначених законодавством; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря; в інших випадках, передбачених законом. При цьому у п. 34 визначено, що зміна умов договору здійснюється в письмовій формі за взаємною згодою сторін, а в разі недосягнення згоди, спір вирішується в судовому порядку, що відповідає приписам ст. 30 Закону України "Про оренду землі". Позаяк сторонами в основному договорі передбачена можливість зміни умов останнього та перегляду розміру орендної плати, яка за користування земельними ділянки державної та комунальної власності (в частині мінімального і максимального розмірів плати) є нормативно регульованою ціною, тому законодавча зміна граничного розміру цієї плати є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої договором, шляхом внесення відповідних змін. Ураховуючи, що умови основного договору та додаткової угоди сторонами не змінювалися, і таких вимог позивачем не заявлено, хоча в силу п. 6 ч. 2 ст. 16 ЦК України це є належним способам захисту вказаного права в судовому порядку, у зв'язку з цим відсутні правові підстави для цивільно-правової відповідальності відповідача, який належним чином виконував умови чинного договору. При цьому надана позивачем копія листа-пропозиції щодо укладення додаткової угоди з причини зміни земельного законодавства (а.с. 26), як належний доказ судом не приймається, оскільки відповідачу цей лист направлений 17 лютого 2016 року, отже предмету спору, яким є сплата орендної плати за 2013-2015 р.р., не стосується. Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, наявні у справі докази в їх сукупності та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку про відмову у позові.

Outcome: dismissed