Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

12 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районні Головного управління Міністерства доходів і зборів України в місті Києві про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу державної влади. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 березня 2014 року він направив письмову заяву до ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів України, в якій просив надати довідку на підтвердження статусу податкового нерезидента України. Відповідно до ст. 20 ЗУ „Про звернення громадян", звернення повинні розглядатися у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, але протягом встановленого законодавством строку, відповідь на заяву надана не була. 06 серпня 2014 року Окружний адміністративний суд м. Києва виніс постанову, якою визнав бездіяльність ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів і зборів України у м. Києві протиправною і зобов'язав надати відповідь на заяву від 25.03.2014 року. 25 вересня 2014 року Київський апеляційний адміністративний суд своє ю ухвалою залишив без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва. Послуги з підготовки позовної заяви, заперечення на апеляційну та касаційну скарги, представництва інтересів у суді надала юридична фірма „Голдблум енд Партнерс". Рахунками на оплату № 1 від 15 червня 2014 року і № 2 від 20 вересня 2014 року, а також актом виконаних робіт від 20 вересня 2014 року підтверджується внесення плати за юридичні послуги у сумі 14 000 грн., які надавалися юридичною компанією. У зв'язку з чим, просить суд стягнути з відповідача - ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів і зборів України у м. Києві - понесенні збитки у розмірі 14 000 грн. На адресу суду, від представника позивача надійшло заперечення на позовну заяву [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, в якому просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позовну заяву повністю. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні в повному обсязі. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги нормативно не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1. ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною, оскільки частиною 1 зазначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Загальне поняття "збитки" складається із двох складових. По-перше, це так звана "реальна шкода", під якою розуміється дві групи витрат: 1) витрати, які особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. В даному випадку мова йдеться про ті фактичні витрати, які вже зроблені особою. Це може вартість знищеної речі, інші реальні втрати, які зазнала особа у зв'язку із знищенням речі (наприклад, вартість втраченого ремонту внаслідок знищення шарового крану стояку водопостачання в квартирі та затоплення квартири) тощо. 2) Витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушенного права. Тут мається на увазі перш за все вартість ремонту речі, причому як такого, який особа вже зробила та може підтвердити проведені витрати відповідними документами, так і такого, який особа має ще зробити. В останньому випадку його вартість має підтверджуватися відповідними розрахунками, кошторисами тощо. Також під дане визначення підпадають ті грошові штрафні санкції, які потерпілий сплатив або має сплатити у зв'язку із невиконанням ним зобов'язання ним перед третьою особою, якщо таке невиконання є наслідком порушення його цивільного права. Стосовно посилання Позивача на ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Стаття 1173 ЦК України містить правила відшкодування шкоди, завданої органами влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їх деліктоздатність. Дані суб'єкти вступають у цивільні відносини через дії чи бездіяльність осіб, які формують дані органи та мають статус посадових або службових осіб. Суб'єктами відповідальності за ст. 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування. Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до ст. 2 Закону України від 21 травня 1997 р. «Про місцеве самоврядування». Стаття 1173 ЦК України є спеціальною, оскільки передбачає певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності, а саме: а) наявність владно- адміністративного, тобто обов'язкового, одностороннього характеру дій органів державної влади, місцевого самоврядування; б) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю зазначених суб'єктів; в) настання відповідальності незалежно від вини цих органів. Дії органів влади або місцевого самоврядування можуть бути у формі адміністративних актів (також нормативних), а також безпосередніх дій при застосуванні примусових заходів (примусове вилучення, застосування фізичної сили, зброї тощо). Проте такі дії повинні здійснюватись в межах відповідно їх компетенції. Дії, що виходять за зазначені межі, визнаються незаконними. Шкода може бути завдана також внаслідок бездіяльності, тобто нездійснення (чи відмова від здійснення) органом державної влади, місцевого самоврядування своїх обов'язків. Розгляд та вирішення адміністративним судом публічно-правового спору, участь у адміністративному процесі інших осіб (сторони, треті особи, їх представники, свідок, експерт, спеціаліст, перекладач), вчинення ними окремих процесуальних дій, неминуче обумовлює певні фінансові витрати, які у Кодексі адміністративного судочинства України отримали назву судових витрат. Згідно ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу: 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ встановлюються Постановою Кабінету Міністрів «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» №590 від 27.04.2006 року. Якщо компенсація сплачується за рахунок держави, то граничний розмір повинен не перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу виплачується 5 % розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день. За втрачений заробіток - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, її представникові у зв'язку з явкою до суду обчислюється за кожну годину пропорційно до середньої заробітної плати особи, розрахованої відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100. Загальний розмір виплати не може перевищувати суму, розраховану за відповідний час виходячи із трикратного розміру мінімальної заробітної плати. Враховуючи вищевикладене, витрати, які зазнав Позивач, не є матеріальними збитками, які підлягають відшкодуванню у порядку цивільного процесу, а є судовими витратами, а саме, витратами на правову допомогу. А тому, Позивач повинен був заявити про відшкодування судових витрах у порядку адміністративного судочинства при розгляді справи № 826/7635/14 за позовом [PERSON] до ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії. Крім того, дані витрати підлягають відшкодуванню не з ДПІ, а з Державного бюджету України. Таким чином суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. На підставі 22, 1173 ЦК України, ст. 3, 15, 118, 209 ЦПК України

Outcome: dismissed