Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

У лютому 2016 року позивачем подано позов про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за кордон неповнолітній [PERSON], [INFO], без дозволу батька [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 21 липня 1990 року знаходилась у шлюбі з [PERSON] Від спільного проживання мають неповнолітню доньку [PERSON] 04.03.2007 року шлюб між ними було розірвано за рішенням Дзержинського міського суду Донецької області. На теперішній час спільно не проживають. Після розірвання шлюбу неповнолітня донька залишилася проживати разом з нею відповідно до зазначеного рішення суду та знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач навпаки участі в вихованні дитини не приймає, життям та здоров'ям не цікавиться. На даний час позивач знаходиться у шлюбі з [PERSON], неповнолітня дитина мешкає разом з ними. У зв'язку з тим, що позивачку з її родиною запросила на відпочинок до м. Вороніжу Російської Федерації [PERSON], яка є донькою чоловіка позивача - [PERSON], позивачка має намір зі своєю родиною тимчасово виїхати на відпочинок. Відповідач не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тому позивач звернулась з відповідним позовом до суду. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Також пояснила, що приблизно рік назад вона зверталась до відповідача в усній формі з питанням щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до м. Вороніжу Російської Федерації для відпочинку на час літніх канікул, вона йому пояснювала, до кого саме вони мають намір поїхати. Запрошення від громадянки Російської Федерації [PERSON], яка є донькою її теперішнього чоловіка, позивач отримала в усній формі через мережі Інтернет «Скайп». Також позивач пояснила, що [PERSON] має постійне місце проживання, працює, проживає разом з чоловіком та неповнолітньою донькою. На дайни час донька позивача [PERSON] навчається у дев'ятому класі у загальноосвітній школі № 1 м. Торецька (Дзержинськ), відвідує гуртки по танцям за власним бажанням та не заперечує проти поїздки на відпочинок до м. Вороніжу Російської Федерації. Відповідач позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що він переживає за свою дитину, йому невідомо куди та навіщо їде його донька, йому невідомі умови проживання дитини у Російській Федерації, позивач з цього приводу будь-яких пояснень йому не надавала. Крім того, вважає, що на даний час Російська Федерація є країною агресором, тому він не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини. Представник відповідача суду додатково пояснив, що відповідач турбується про свою дитину шляхом надання матеріальної допомоги. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки відсутні докази того, куди саме позивач бажає виїхати з неповнолітньою дитиною, на який термін, також позивачем не зазначена необхідність такої поїздки, що порушує права батька щодо дитини. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 21.07.1990 року. Від спільного проживання [INFO] року у них народилася донька [PERSON]. У відповідності до свідоцтва про народження батьком дитини записаний відповідач по справі - [PERSON]. 04.03.2007 року шлюб між ними було розірвано за рішенням Дзержинського міського суду Донецької області, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 86 від 19.04.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дзержинського міського управління юстиції Донецької області. З листа відділу державної виконавчої служби Дзержинського міського управління юстиції головного територіального управління юстиції у Донецькій області вбачається, що 19.06.2012 року по виконавчому листу № 2-512-23-12, виданого 13.06.2012 року Дзержинським міським судом Донецької області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи з 21.05.2012 року було відкрите виконавче провадження. Заборгованість по аліментам по зазначеному виконавчому листу відсутня. Судом встановлено, що після припинення стосунків між позивачем та відповідачем по справі неповнолітня донька залишилася разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, але матеріально утримує шляхом виплати аліментів. Позивачка має фінансову можливість на поїздку до Російської Федерації разом зі своєю неповнолітньою дочкою, але відповідач не надав згоди на виїзд за кордон України їхної з позивачкою неповнолітньої дочки. На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий багаторазовий виїзд дитини за кордон, а саме до Російської Федерації до досягнення нею 16-річного віку. У зв'язку з цим суд зазначає. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, позовні вимоги щодо багаторазового виїзду дитини за кордон, а саме до досягнення нею 16-річного віку задоволенню не підлягають, оскільки надання згоди за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини без згоди батька за кордон суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою. В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. Крім того, враховуючи, що територія Донецької області, де проживає позивач з дитиною на даний момент є небезпечним місцем, у зв'язку з проведенням на цій території антитерористичної операції, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], уродженки м. Дзержинська Донецької області в супроводі її матері [PERSON] з метою забезпечення її життя і здоров'я, відповідає інтересам дитини.

Outcome: partial