Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог вказав, що 27.06.2006 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір №НАЕ1RK04720001, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 15700,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на термін до 26.06.2009 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Відповідач своєчасно не виконав свої зобов*язання за договором, чим порушив умови кредитного договору. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2009 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 28 969,96грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом - 14194,82грн., суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 8026,54, суми заборгованості по комісії за користування кредитом - 3828,39грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов*язань- 2920,21грн. Посилаючись на ст.526, 599 ЦК України, позивач вважає, що винесення рішення Ленінським районним судом м. Харкова від 27.04.2009 року не свідчить про припинення договірних відносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2009 року на теперішній час не виконано боржником. Згідно ст. 625 ЦК України прострочена сума заборгованості відповідача становить 25890,57 грн. Оскільки з відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 27.04.2009 року, тобто за період з 27.06.2006 року по 25.07.2008 року, то за період після подання позовної заяви від 04.08.2008 року, з 05.08.2008 по 29.05.2017 року відповідач має заборгованість у розмірі 25890,57 грн., з яких 22458,09 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3432,48 грн. - 3% річних від простроченої суми. Суму заборгованості, а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2270,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2021 року провадження у даній справі відкрито, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, в якій роз`яснено порядок подання клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін). Представник відповідача надав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2009 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 28 969,96грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом - 14194,82грн., суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 8026,54, суми заборгованості по комісії за користування кредитом - 3828,39грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов*язань- 2920,21грн. Виконавчий документ за рішенням по справі № 2/1603/09 у ВП № 31734935 31 жовтня 2013 року державним виконавцем Ленінському ВДВС у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області Сасюк Аліною Валеріївною було повернуто стягувачу, а виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (у редакції від 11.10.2013) і надано строк для повторного пред`явлення виконавчого документу до 31.10.2014 року. До 31 жовтня 2014 року Позивач, з власної волі не надав виконавчий документ повторно для примусового виконання виконавчому органу. Разом з тим, ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», пропустивши, передбачений Законом строк повторного пред`явлення виконавчого документу (31.10.2014) до примусового виконання, вирішив звернутися до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. з метою вчинення виконавчого напису за тим же кредитним договором. Згідно виконавчого напису нотаріуса від 16.03.2015 з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто 76 051, 07 грн. (з яких 14 192,70 грн. - основний борг, 14 860,85 грн. - заборгованість по відсотках, 6 453,43 грн - комісія, 38 844,09 грн. - пеня, 1700 грн. - витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису). Однак, ПАТ КБ «Приватбанк» не зазначив при зверненні до нотаріуса та, відповідно, нотаріус не вказав у виконавчому написі нотаріуса, що 27 квітня 2009 року Ленінським районним судом м. Харкова задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення 28 969,96 грн. за цим же кредитним договором. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2015 року по цивільній справі № 642/4648/15-ц (провадження № 2/642/1195/15) /далі рішення по справі № 642/4648/15-ц, дата набрання законної сили 17.01.2016/ виконавчий напис від 16.03.2015, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відповідно до умов договору № HAE1RK04720001 від 27.06.2006 про стягнення 76 051, 07 грн.- визнано недійсним і таким, що не підлягає виконанню. Також представник відповідача зазначив, що відповідач виконує покладені на нього зобов`язання про захист держави як офіцер, що перебуває у ЗС України в особливий період /довідка вч А3488 № 04/794 від 20.05.2021/. У відповідності до п. 15 ст. 14 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей \згідно із Законом № 1275-VII від 20.05.2014; в редакції Закону № 1357-IX від 30.03.2021\ Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом, не нараховуються. Представник відповідача також надав заяву про застосування позовної давності, в якій зазначив, що згідно кредитного договору від 27.06.2006 термін повернення кредиту, наданого відповідачу, встановлено 26.06.2009. Позов про стягнення заборгованості пред`явлено 15.03.2021. Таким чином на момент подання позову сплинув строк позовної давності. На підставі цього, окрім заперечень, просить суд застосувати позовну давність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.06.2006 між позивачем в особі керуючого відділенням № 22 ХГРУ ЗАТ СБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та Відповідачем і СПДФО [PERSON] було укладено договір № HAE1RK04720001, відповідно до якого останній повинен був передати товари, а Відповідач оплатити його вартість /далі Кредитний договір/. Вартість товару оплачувалась частково особистими коштами у розмір 2000,00 грн. (аванс), а решта вартості у розмірі 15 700,00 грн. - за рахунок коштів, наданих Позивачем. Згідно п.1.2. Договору банк зобов`язувався надати Відповідачу строковий кредит на строк по 26.06.2009 включно в розмірі 15 700,00грн. на наступні цілі: купівля ТНП із сплатою відсотків за його користування в розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою комісії щомісяця в період сплати в розмірі 1,52%, початково в момент надання кредиту в розмірі 0,00%. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2009 року з відповідача на користь позивача стягнута заборгованість за кредитним договором в розмірі 28 969,96грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом - 14194,82грн., суми заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 8026,54, суми заборгованості по комісії за користування кредитом - 3828,39грн. та пені за несвоєчасне виконання зобов*язань- 2920,21грн. Виконавчий документ за рішенням по справі № 2-1603/09 у ВП № 31734935 31 жовтня 2013 року державним виконавцем Ленінському ВДВС у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області Сасюк Аліною Валеріївною було повернуто стягувачу, а виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (у редакції від 11.10.2013) і надано строк для повторного пред`явлення виконавчого документу до 31.10.2014 року. Судом не встановлено, а позивачем не надано жодних відомостей щодо повторного пред*явлення виконавчого листа до виконання у строк до 31 жовтня 2014 року. Згідно розрахунку позивача з 05.08.2008 по 29.05.2017 року відповідач має заборгованість у розмірі 25890,57 грн., з яких 22458,09 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3432,48 грн. - 3% річних від простроченої суми. Таким чином, судом встановлено, що за договором № НАЕ1RK04720001 від 27.06.2006 перед Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» за позичальником [PERSON] існує заборгованість в розмірі 28969,96 грн., у зв`язку з чим позивачем відповідно до ст.625 ЦК України нараховано відповідачу заборгованість у розмірі 25890,57 грн., з яких 22458,09 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, 3432,48 грн. - 3% річних від простроченої суми за період з 05 серпня 2008 року по 29 травня 2017 року по травень 2020 року - 31340,52 грн. В той же час згідно умов вищевказаного договору строк повного погашення отриманого кредиту встановлено 26.06.2009 року і представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а ст.258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу). Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Згідно з ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.» Поважність причин пропуску є оціночною категорією, яка повинна встановлюватись судом у кожному окремому випадку з урахуванням обставин конкретної справи. Зокрема, до таких обставин можуть належати тяжка хвороба, безпорадний стан та інші обставини, які свідчать про відсутність у заявника об`єктивної можливості здійснити захист своїх прав або інтересів. Звертаючись до суду з позовом представник позивача не просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити строк звернення до суду за захистом порушених прав. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові № 372/1036/15-ц від 07.11.2018 вказано, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява була направлена банком до суду 12.03.2021. Оскільки згідно умов кредитного договору № НАЕ1RK04720001 від 27.06.2006 строк погашення отриманого кредиту - 26.06.2009, а позов подано до суду позивачем 12.03.2021, трирічний строк позовної давності, про застосування якої просить відповідач, на момент звернення до суду закінчився як до основної вимоги, так і до додаткових вимог за договором. У зв`язку з цим суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню внаслідок спливу строку позовної давності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»- суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду". Тобто, згідно практики Суду суб`єктивне матеріальне право безпосередньо пов`язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов`язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду). Враховуючи те, що АТ КБ «Приват Банк» звернувся в суд із вимогою про захист свого цивільного права - стягнення заборгованості за кредитним договором з пропуском трирічного строку позовної давності, питання щодо поновлення строку позовної давності не ставить, а представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності - це згідно вимог ч. 4 ст. 267 ЦКУкраїни є підставою для відмови у позові. Згідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі ст.ст.256-261, 267, 530, 612, 634, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed