Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 26.03.2019 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до відповідача Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструкція» про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на посаді начальника відділу з правових питань Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Обгрунтовуючи вимоги позивачем зазначено, що наказом голови комісії з реорганізації Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» № 27 від 28 лютого 2019 року його було звільнено з посади начальника відділу з правових питань на підставі ч.З ст.38 Кодексу законів про працю України, на якій він працював з серпня 2016 року. Вважає, що звільнення з роботи є незаконним, оскільки заяву від 28 лютого 2019 року про звільнення за власним бажанням, в дійсності, написано під психологічним та матеріальним тиском відповідача в особі керівника підприємства - голови комісії з реорганізації підприємства [PERSON] , з яким після його призначення у січні 2019 року у нього склалися напружені стосунки. Однією із багатьох причин таких стосунків та тиску, є безпідставне покладання на позивача додаткових обов`язків, що не належать до компетенції юридичної служби підприємства та обов`язків і непередбачених його посадовою інструкцією. У січні - на початку лютого 2019 року керівником видано наказ про призначення його до складу тендерного комітету підприємства, не зважаючи на його заперечення, невідповідність функціональним обов`язкам, незгоду з посиланням на діюче законодавства України. Як зазначив позивач це є фактично примусова праця, а саме безпосередня участь, безоплатна, у господарській діяльності підприємства, шляхом вибору підрядника для виконання робіт, послуг, передбачених паспортом бюджетної програми, через процедури, які передбачено законом України "Про публічні закупівлі". Як зазначив позивач, психологічний тиск став очевидним зранку, 28 лютого 2019 року, тобто, - на наступний день після відповідного голосування позивача, 27 лютого 2019 року, на засіданні тендерного комітету «проти» по всім питанням порядку денного, а саме, щодо організації і проведення процедур закупівель; внесення змін до річного плану закупівель при відсутності затвердженого бюджетного фінансування та відповідних призначень з підстав вимог, передбачених ч.1 ст.23, ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України без затвердження паспорту бюджетної програми "Ліквідація вугледобувних та торфодобувних підприємств". 28 лютого 2019 року директор [PERSON] - голова тендерного комітету у своєму кабінеті, на думку позивача, за доручення керівника -Голови комісії з реорганізації, провів з позивачем прискіпливу бесіду про причини такого голосування та можливість подальшої співпраці, хоча правову позицію було доведено йому та членам комітету ще під час засідання, обговорення питань і прийняття рішень шляхом голосування. Що також є елементом психологічного тиску, через інших керівників підприємства. Продовжуючи і посилюючи тиск на позивача, у цей же день, керівник підприємства, безпідставно, демонстративно, додатково почав матеріально тиснути на позивача. Використовуючи своє посадове становище, керівник надав усну вказівку [PERSON] , який займає посаду начальника планово-економічного відділу, відповідальному за складання проекту наказу про одноразове заохочення працівників у вигляді виплати разової премії в розмірі 100 відсотків посадового окладу, у зв`язку з належним складанням та своєчасним поданням річної фінансової звітності за 2018 рік, в підготовці якої, щорічно, приймав участь позивач, - про виключення прізвища позивача з цього наказу. Про це стало йому відомо у першій половині робочого дня 28 лютого 2019 року, у зв`язку з виконанням своїх прямих обов`язків, під час візуванні, повторно, у цей день, «корегованої» версії проекту наказу про одноразове заохочення працівників у вигляді виплати разової премії в розмірі 100 відсотків посадового окладу, у зв`язку з належним складанням та своєчасним поданням річної фінансової звітності за 2018 рік перед їх підписанням керівником, вже без прізвища позивача. Все це відбувалося на фоні затримки і невиплати заробітної плати упродовж січня - лютого 2019 року. Вказані обставини сприяли до того, що позивач був примушений під психологічним, емоційним, матеріальним тиском, примусовою працею, написати та подати заяву про звільнення, хоча ніколи про це не думав. Також зазначив, що він та члени його родини є внутрішньо переміщеними особами, немають свого житла та змушені орендувати квартиру в м. Києві. Також зазначив, що разом із ним звільнилися інші працівники - [PERSON] , та [PERSON] . На підставі наведеного, позивач просив скасувати наказ № 27 від 28 лютого 2019 року Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про його звільнення та поновити його на посаді начальника відділу з правовихпитань Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація». Стягнути на користь його користь, середній заробіток в сумі 8 499,04 грн. за весь час вимушеного прогулу за період 01.03.2019 року по дату ухвалення рішення судом. Ухвалою суду від 05.04.2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження, ухвалою від 24.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с. 21-22, 58-59). Позивачем неодноразово до суду подавалась заява про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку і за останньою від 21.10.2019 року, позивач просив стягнути на його користь середній заробіток в сумі 90 833,49 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] , заявлені позовні вимоги з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, підтримав та просив суд їх задовольнити з підстав викладених в позові. В судовому засіданні представник відповідача Брицька Н.В. проти задоволення вимог позивача заперечувала з підстав його необгрунтованості, зазначивши при цьому, що позивач самоостійно написав заяву про звільнення і жодного тиску на нього не було. Надала до суду 10.05.2019 року відзив на позов (а.с. 26-30). В судовому засіданні були допитані свідки, зокрема свідок [PERSON] , який надав суду пояснення проте, що він не був свідком як на позивача чинився тиск з боку керівництва, йому відомо, що позивач був звільнений на підставі його власної заяви в зв`язку з заборгованістю по заробітній платі, яка дійсно мала місце з січня 2019 року. В судовому засіданні свідок [PERSON] , надав суду пояснення про те, що він перебуваву трудових відносинах з відповідачем, працював заступником генерального директора з охорони праці. За тиждень до часу написання заяви про звільнення, в четвер, а саме 21 лютого 2019 року на підприємстві було проведено обшук прокурором військової прокуратури на підставі ухвали слідчого судді районного суду міста Києва. Обшук проводився в кабінеті керівника підприємства - [PERSON] та в інших приміщеннях підприємства. Під час обшуку він приймав участь у якості заступника керівника підприємства - сторони, яка виконувала вимоги слідчого судді та видавала документи. Також [PERSON] повідомив суду, що керівник підприємства прибув на робоче місце десь через дві години після початку обшуку та замість того, щоб спокійно відреагувати на слідчі дії та зі зрозумінням поставитись до дій і рішень підлеглих [PERSON] та [PERSON] , які надали можливість розпочати законі дії слідчої групи, він став пред`являти претензії [PERSON] , [PERSON] та голосно і емоційно вимагати пояснень, чому було допущено слідчих у приміщення підприємства, з`ясовувати хто відкрив двері тощо. Доводи про законність обшуку [PERSON] не сприймав. Також повідомив, що у понеділок, 25 лютого 2019 року відбулася нарада під головуванням [PERSON] з начальниками відділів, на якій останній проводив «розбір подій», які відбулися під час обшуку. На нараді [PERSON] висловлював претензії щодо обшуку до [PERSON] та позивача [PERSON] , безпідставно звинувачуючи у некомпетентності. Одразу після закінчення ранкової наради, [PERSON] , в його присутності, в ультимативній формі запропонував [PERSON] «добровільно», негайно писати заяву про звільнення. У цей же день 25.02.2019 року [PERSON] вимушено написав заяву про звільнення за власним бажанням, але просив звільнити з 28 лютого 2019 року, давши змогу допрацювати до кінця місяця. [PERSON] погодився на цю пропозицію та видав наказ №24 від 26.02.2019 року про звільнення його, [PERSON] з 28 лютого 2019 року. Саме під час цієї розмови в своєму кабінеті [PERSON] повідомив [PERSON] , підписуючи заяву про звільнення, що [PERSON] теж працювати не буде. В судовому засіданні свідок [PERSON] , надала суду пояснення про те, що вона працювала на посаді начальнника фінансового відділу державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація». В лютому 2019 року вона була звільнена з займаної посади за підставі її заяви. Зі слів [PERSON] , їй було відомо, що керівництво чинило на нього тиск по роботі, однак, свідком цих подій вона не була. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відсутність правових пістав для задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Наказом №62к від 23.08.2016р. [PERSON] був прийнятий на посаду начальника відділу з правових питань з окладом 5 680,00 грн. згідно його заяви (а.с.106, 107). Встановлено, що 28.02.2019 року [PERSON] написав власноручно заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням законодавства про працю та умов колективного договору (а.с.9). Наказом Голови комісії з реорганізації Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» № 27 від 28 лютого 2019 року [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу з правових питань на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України (а.с. 10). Відповідні записи внесено до трудової книжки (а.с. 13-14). Станом на 01.03.2019р. заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам на день звільнення [PERSON] становила 53 255,49 грн. (а.с.12). В травні 2019р. відповідач сплатив всі належні [PERSON] кошти, що підтверджується довідкою № 472 від 08.05.2019 року, в якій зазначено, що заборгованості підприємства перед позивачем не має (а.с. 45). Ці обставини підтвердив і сам позивач в судовому засіданні. 26 лютого 2019 року керівником видано наказ №11 та включено [PERSON] про призначення його до складу тендерного комітету комісії здійснення допорогових закупівель (а.с. 34, 35). Позивач стверджував, що він не надав згоди на його включення до тендерного комітету комісії здійснення допорогових закупівель, однак доказів заперечення суду не надано. А, навпаки, згідно наданої до суду представником відповідача довідки № 474 від 08.05.2019 року, вбачається що [PERSON] , будь яких заперечень чи звернень останнього до підприємства щодо не включення його до складу тендерного комітету комісії здійснення допорогових закупівель до підпримства не надходило (а.с.46). Згідно протоколу від 27 лютого 2019 року засідання тендерного комітету ДП ОК "Укрвуглереструктуризація" по всіх питаннях порядку денного [PERSON] , голосував «проти», а саме, щодо організації і проведення процедур закупівель; внесення змін до річного плану закупівель при відсутності затвердженого бюджетного фінансування та відповідних призначень з підстав вимог, передбачених ч.1 ст.23, ч.1 ст.48 Бюджетного кодексу України без затвердження паспорту бюджетної програми "Ліквідація вугледобувних та торфодобувних підприємств" (а.с. 38). Наказом № 13 від 05.03.2019 року наказано виплатити премію в розмірі 100 відсотків посадового окладу, певним працівникам підприємства у зв`язку з належним складанням та своєчасним поданням річної фінансової звітності за 2018 рік (а.с.40). Прізвище позивача там, відсутнє, хоча як стверджував позивач він в підготовці щорічно, приймав участь. Проте, дане посилання позивача до уваги судом не береться, оскільки на момент винесення даного наказу 05.03.2019 року, позивача уже було звільнено 28.02.2019 року. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 цього ж Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємств, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року з послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши пояснення сторін з наданими ними письмовими доказами та показами свідків, прийшов до переконання про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Так, суд насамперед враховує, що заява написана особисто позивачем без будь-якого фізичного або психологічного тиску. За таких обставин відсутні обґрунтовані підстави для визнання звільнення позивача незаконним, а отже в задоволенні вимог необхідно відмовити. Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, в задоволенні вимог в цій частині відмовлено, то в задоволенні позовних вимог слід відмовити в цілому. На підставі виклаеного та

Outcome: dismissed