Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

09 жовтня 2019 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач-1), Прокуратури Волинської області (далі - відповідач-2) про відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду у розмірі 1 964 571,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 28 жовтня 2009 року по 05 грудня 2018 року, тобто повних 109 місяців і 7 днів, позивач перебував під слідством та судом за обвинуваченням у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України. В кінцевому результаті, вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2018 року, який залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, його визнано невинуватим у вчиненні цього злочину та виправдано. Позивач зазначає, що за час перебування під слідством та судом були порушені його нормальні життєві зв`язки. З наведених вище підстав позивач просить суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь 1 964 571,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду з яких: 1) 150 000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконним притягненням як обвинуваченого 28 жовтня 2009 року; 2) 150 000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконним застосуванням запобіжного заходу; 3) 100 000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконним арештом майна; 4) 200 000,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконним повідомленням про підозру; 5) 1 364 571,00 грн. - в рахунок відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом. Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Головне управління Національної поліції у Волинській області (далі - треті особи). Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідачі у письмових відзивах, а також їх представники у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили. Представник третіх осіб у письмових поясненнях проти задоволення позову заперечила, у судове засідання не прибула. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, вивчивши доводи заяв по суті справи, а також дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що постановою слідчого СВ Луцького РВ УМВС України у Волинській області Маковського В.В. від 28 жовтня 2009 року [PERSON] був притягнутий, як обвинувачений у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.296 КК України (а.с.14-15). Кримінальна справа стосовно [PERSON] неодноразово перебувала у провадженні судів та направлялася на додаткове розслідування. Під час останнього судового розгляду, [PERSON] обвинувачувався в тому, що 18 липня 2009 року, біля 11 години 35 хвилин, в с. Милуші Луцького району, на 3 км. + 100 м. автодороги сполученням " Маяки - Луцьк ", яка має по одній смузі руху в кожному напрямку, водій [PERSON] , керуючи технічно справним, обладнаним ременями безпеки для перевезення задніх пасажирів легковим автомобілем марки "Ford Scorpio", транзитний номерний знак [NUMBER] в напрямку м. Ковель по асфальтобетонній, сухій ділянці дороги та перевозячи при цьому на задньому сидінні пасажира - малолітнього [PERSON] , 2001 року народження, грубо порушив п.21.11 "б" Правил безпеки дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, а саме, перевозив пасажира, який не досяг 12-річного віку - у транспортному засобі без використання спеціальних засобів, що мають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу та під час зіткнення із задньою частиною пасажирського автобуса марки "Богдан А09202", реєстраційний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , пасажир - малолітній [PERSON] , будучи не пристебнутим, вдарився своїм тілом в задню частину водійського сидіння і отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, [PERSON] обвинувачувався у вчиненні кримінальне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. В кінцевому результаті, вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 серпня 2018 рок №161/1773/15-к, який залишений без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, його визнано невинуватим у вчиненні цього злочину та виправдано (а.с.53-59). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому, у пункті 1 частини першої статті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. У розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, позивач був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, про що наявний відповідний виправдувальний вирок. Статтею 3 Закону передбачено, що У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. При цьому, у частинах 2 та 3 статті 13 Закону передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вирішуючи питання про можливість відшкодування моральної шкоди на користь позивача, суд враховує, що він дійсно довгий час перебував під слідством та судом, міг мати душевні переживання у зв`язку з цим, міг втратити нормальні життєві зв`язки у суспільстві, а отже йому слід присудити відповідне відшкодування. Визначаючи конкретний розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом суд виходить з того, що позивач підозрювався у вчиненні злочину невеликої тяжкості, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до нього ніколи не обирався, а він перебував лише під підпискою про невиїзд, а отже достатнім та належним відшкодуванням для нього буде мінімальний розмір моральної шкоди, який визначений у ч.3 ст.13 Закону. Підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому розмірі суд не знаходить. При цьому, не підлягає до відшкодування моральна шкода, яка обрахована позивачем окремо за фактом незаконного притягнення як обвинуваченого, арешту майна, обрання запобіжного заходу та повідомлення про підозру, оскільки вказане було відповідними процесуальними діями в межах кримінальної справи (провадження), а відшкодування за всіма цими фактами вже включене у відшкодування за фактом перебування під слідством та судом, яке визначається судом у мінімальному розмірі, визначеному ч.3 ст.13 Закону. Проводячи розрахунок належного відшкодування суд бере за основу період часу з дня притягнення позивача як обвинуваченого - 28 жовтня 2009 року, тобто в день винесення відповідної постанови слідчим, до дня набрання законної сили виправдувальним вироком стосовно нього - 05 грудня 2018 року , тобто в день постановлення відповідної ухвали Апеляційного суду Волинської області, якою виправдувальний вирок стосовно позивача був залишений без мін. Всього під слідством та судом позивач перебував повних 109 місяців і 7 днів. Визначаючи розмір мінімальної заробітної плати при розрахунку, суд враховує правову позицію, яка відображена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц, та бере за основу розмір мінімальної заробітної плати, який визначений станом на день присудження моральної шкоди. В даному випадку, станом на день ухвалення цього судового рішення, Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі встановлена на рівні 4 723,00 грн. Отже за 109 повних місяців за час перебування під слідством та судом позивачу слід присудити 514 807,00 грн. моральної шкоди (4723 х 109). За 7 днів перебування під слідством та судом позивачу слід присудити пропорційно 1 102,03 грн., виходячи з того, що середня кількість днів у місяці становить 30 днів (4723 х (7/30)). Всього позивачу суд присуджує 515 909,03 грн. (514 707,00 + 1 102,03). З наведених вище мотивів та підстав суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду за час перебування під слідством та судом у розмірі 515 909,03 грн. Визначаючи спосіб стягнення цієї шкоди, суд бере за основу правову позицію, яка відображена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року №203/3541/15-ц, та стягує цю виплату з Державного бюджету України на користь позивача, шляхом зобов`язання Державної казначейської служби України списати зазначену суму з відповідного рахунку, на якому акумулюються кошти Державного бюджету України.

Outcome: partial