Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

В жовтні 2018 року позивач в особі свого представника за довіреністю звернувся до суду із заявою, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 112029,05 грн. за кредитним договором без номеру від 10.08.2013 року, укладеним між сторонами, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань. Також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеного договору від 10.08.2013 року відповідач отримав кредит у позивача у розмірі 4500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами, які викладені на банківському сайті у мережі Інтернет, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов укладеного між сторонами договору відповідач належним чином зобов`язання не виконує, у зв`язку з чим станом на 31.08.2018 року утворилася заборгованість 112029,05 грн., з яких: 4496,26 грн. - заборгованість за кредитом, 107532,79 - заборгованість по процентам за користування кредитом, для стягнення якої позивач звернувся до суду. Як на правові підстави позову позивач посилається на правила статей 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 634, 1050, 1054 ЦК України. У судове засідання представник позивача не з`явився. Надав суду разом з позовною заявою клопотання, відповідно до якого надав згоду на заочний розгляд справи та слухання справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також на відзив відповідача представником позивача надано відповідь на відзив, в якому вважав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, а заперечення відповідача не обґрунтованими. Щодо укладення відповідачем кредитного договору та форми кредитного договору позивач зазначає, що заява позичальника, підписана ним особисто, разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами відповідно до положень чинного законодавства є укладеним кредитним договором, що було здійснено за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання. З виписки по рахунку вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за Договором. Відповідачу було відкрито картковий рахунок, ключем до карткового рахунку є пластикова Картка, яку відповідач отримав, та номер мобільного телефону, який вказав відповідач в Заяві. Картковий рахунок - рахунок фізичної особи, до якого випущена Картка та по якому відображаються фінансові операції за допомогою ключів. За допомогою встановлених ключів до карткового рахунку відповідачу надано можливість здійснювати дистанційне обслуговування. Таким чином банк забезпечив позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема за допомогою карти та фінансового телефону на який приходить динамічний (змінюваний) ОТП - пароль. Відповідач не спростував доводів банку щодо часткового здійснення ним погашення заборгованості по кредитному договору. Стосовно отримання відповідачем кредитних коштів та картки представником позивача надано до суду належним чином завірену копію фото Клієнта [PERSON] з картою, виписку по картрахунку, які є підтвердженням того, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко прослідковується, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримала кредитну карту «Універсальна», оскільки проведення даних операцій є неможливим без наявності картки. З матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином. Надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-бухгалтерської експертизи з метою з`ясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилась, а тому підстави вважати даний розрахунок заборгованості неналежним відсутні. Позивач також зазначає, що перебіг позовної давності за даним позовом починається з жовтня 2016 року, позивач звернувся до суду з даним позовом в жовтні 2018 року, тобто до спливу строку позовної давності, яка складає три роки. Відповідач [PERSON] в судове засідання 15.07.2019 року не з`явилася з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не подавала, заперечень щодо відповіді на відзив також до суду не надходило. 02.04.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому відповідачка вважала вимоги позивача незаконними та необґрунтованими, зазначивши наступне. Позивачем не надано ні розрахункових касових ні платіжних документів, які б підтверджували факт отримання [PERSON] грошових коштів за кредитним договором б/н від 10.08.2013 року, також не надано будь-яких документів, які б підтверджували факт отримання [PERSON] в АТ КБ «Приватбанк» банківської карти за кредитним договором б/н від 10.08.2013 року. Вважає, що розмір заявлених до неї позовних вимог обґрунтовується позивачем не відповідними фінансовими документами, що визначені НБУ, а абстрактним розрахунком який містить завідомо недостовірні цифри та викривлені показники, зазначений розрахунок процентів фактично складає 749% річних, що не відповідає вказаному у розрахунку. Також у відповідача є підстави вважати, що даний позов є фіктивним, що підтверджується тим фактом, що АТ КБ «Приватбанк» достовірно знаючи, що відповідач проживає в смт. Золочів Харківської області, звернувся з позовом до суду Черкаської області. Просила застосувати строк позовної давності три роки. Пунктом 1 ч.3 ст. 223 ЦПК України встановлено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі його неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причини неявки. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Враховуючи відсутність відповідача, без повідомлення причин неявки в судове засідання, за наявності відзиву на позов з його боку, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наданих сторонами суду та витребуваних судом доказів, в межах заявлених вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем власноруч було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ "ПриватБанк" та отримано кредитну карту № [NUMBER] із відкриттям рахунку за нею, зі строком дії до останнього дня жовтня 2016 року (а.с.8, 100). З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідачка висловила свою згоду на те, що дана анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею і банком договір про надання банківських послуг, зазначено, що відповідачка ознайомилася і згодна з його умовами. Договором передбачено право Банку в будь-який момент збільшувати, зменшувати або анулювати кредитний ліміт. Статтею 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку, що між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви про приєднання, було укладено в письмовій формі кредитний договір. При цьому суд враховує відсутність заперечень відповідачки щодо підписання нею анкети-заяви, обізнаності із Умовами та Правилами, Тарифами та їх підписання і отримання, підвищення процентної ставки, тощо. Суд вважає, що активація [PERSON] картки та користування картковим рахунком також свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених умовах про надання та обслуговування платіжних карт. Відповідачка в своєму відзиві не спростувала факт отримання нею 10.08.2013 року кредиту в розмірі 4500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом, лише посилалася на відсутність в матеріалах справи розрахунків та платіжних документів, які б підтверджували факт отримання нею кредитних коштів а також відсутність документів, які підтверджували б факт отримання нею банківської картки. Просила витребувати у позивача документацію за кредитним договором. З наданої банком документації, а саме виписки по картковому рахунку та фото клієнта з карткою вбачається, що відповідачем неодноразово здійснювалося поповнення рахунку мобільного телефону, в тому числі вказаного в її анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, та номеру, зазначеного в заяві до суду про СМС-інформування (а.с.70), здійснювала різні покупки, періодично вносила кошти на погашення кредиту, останній раз 13.02.2014 року на суму 1000,00 грн. Крім того відповідачка у своєму відзиві вказала, що розмір заявлених до неї позовних вимог обґрунтовується позивачем не відповідними фінансовими документами, а саме розрахунком заборгованості проведеним банком, вказала, що розрахунок містить завідомо недостовірні цифри та викривлені показники, зазначений розрахунок процентів фактично складає 749% річних, що не відповідає вказаному у розрахунку розміру процентів 30%, 34,8%, 43,2%, однак свого розрахунку не надала та клопотання про призначення судово-економічної експертизи не заявила, проти встановленого розміру процентів 30%, 34,8%, 43,2% не заперечувала. Вказані обставини та приписи чинного законодавства спростовують заперечення відповідачки [PERSON] проти позову в частині не доведення позивачем отримання нею кредитної картки та кредитних коштів, свідчать про дотримання письмової форми правочину й укладення кредитного договору, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у погодженому сторонами розмірі. Суд не вбачає ознак фіктивності укладеного договору внаслідок пред`явлення позову до Золотоніського районного суду Черкаської області, оскільки в даній позовній заяві та доданих доказах адресу відповідачки зазначено відповідно до підтвердженого суду місця реєстрації останньої. Отже, 10.08.2019 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і [PERSON] було укладено договір №б/н, предметом якого є надання кредиту у розмірі 4500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.8-15). Строк дії картки встановлено 10/16. Тобто до 31.10.2016 року (а.с.115). Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач порушила умови договору і станом на 31.08.2018 року загальна заборгованість відповідача становить 112029,05 грн., з яких: 4496,26 грн. - заборгованість за кредитом, 107532,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (а.с.5-6). Суд вважає також необґрунтованими доводи відповідача стосовно того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є неналежним доказом, оскільки не доводить розміру заборгованості. Окрім розрахунку заборгованості, позивачем також надано виписку по руху коштів по картковому рахунку відповідача, яка містить інформацію про рух коштів, що містяться на балансі кредитної картки, та всі операції за кредитною карткою, у томі числі і погашення заборгованості за кредитом та відсотками (а. с. 101-104). Відповідно до Переліку типових документів, затверджених наказом Міністрерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, виписки банків віднесені до первинних документів, які фіксують факти виконання госоперацій та служать підставою для записів у регістрах бухобліку та в податкових документах. Відповідно до вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України позивачем надано до суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази укладення між сторонами кредитного договору та надання відповідачці кредитних грошових коштів. Оцінюючи в сукупності наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, фото клієнта з карткою та виписку в якості доказу, судом встановлено, що [PERSON] покладені на неї зобов`язання належним чином не виконувала, зважаючи на що й утворилася заборгованість за кредитним договором. Під час розгляду справи відповідачкою будь-яких належних та допустимих доказів, що спростовують укладення кредитного договору та розмір заборгованості, надано не було. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Частиною першою статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За таких обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] належним чином не виконала зобов`язання за кредитним договором, зважаючи на що наявні правові підстави для стягнення суми заборгованості з відповідача на користь позивача. Проте, суд вважає, що сума заборгованості, на яку заявлений позов, не підлягає стягненню в повному обсязі. З наданої позивачем довідки вбачається, що [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 10.08.2013 року отримала кредитну картку № [NUMBER] зі строком дії картки до останнього дня жовтня 2016 року (а.с. 100). Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦК України). Доказів на підтвердження домовленості сторін про збільшення позовної даності позивачем не надано. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14, яка була ухвалена за наслідками перегляду цивільної справи за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" про стягнення заборгованості, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Аналогічні правові позиції викладені і в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі №181/467/17, сторонами в якій були ПАТ КБ "Приватбанк". Зокрема, у вказаному судовому рішенні зазначено, що висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з вищенаведеним пунктом 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору. Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104 цс16. Згідно п. 2.1.1.2.11. Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які були додані банком до позовної заяви, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевому боці картки, включно. Забороняється використання картки зі строком дії, що сплив. Відповідно до п. 2.1.1.2.12. вказаних Умов та правил надання банківських послуг, по закінченню строку дії відповідна кредитна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), за зверненням клієнта. Враховуючи наведене, суд вважає доведеним, що строк дії кредитної картки відповідача був встановлений до 31 жовтня 2016 року. За таких обставин, враховуючи наведене вище правові позиції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду, початок перебігу трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався 01 листопада 2016 року, а щодо періодичних платежів - з моменту несплати чергового платежу, зокрема щодо погашення процентів. До суду з даним позовом позивач звернувся 29.10.2018 року, тобто в межах строку позовної давності, загальний строк якої дорівнює три роки. Позивачем в позовних вимогах зазначений розмір заборгованості за кредитом в сумі 4496,26 грн. Аналогічна сума вказана і наприкінці розрахунку заборгованості, як підсумкове значення (а.с. 3,5). Розмір зазначеної суми підтверджується вищенаведеним розрахунком та випискою по руху коштів по картковому рахунку відповідача. За таких обставин суд вважає, що банком доведений розмір заборгованості за кредитом в сумі 4496,26 грн., та стягує вказану заборгованість з відповідача. Щодо розміру заборгованості по процентах, яку позивач просить стягнути з відповідача, суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Враховуючи, що строк кредитування за картковими рахунками встановлюється строком дії картки (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14) та закінчується 31 жовтня 2016 року, суд робить висновок про відсутність правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі, а тому після його закінчення банк мав право вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором, що виникла виключно у межах строку кредитування. Таким чином, заборгованість підлягає стягненню виключно в межах строку кредитування та в межах позовної давності, про застосування якої просив відповідач. Враховуючи, що автоматичне списання грошових коштів не є визнанням боргу (Такі правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-2891цс16 та Верховним Судом у постановах від 12 квітня 2018 року у справі №191/2478/15-ц (провадження №61-2501св18), від 11 липня 2018 року у справі №366/1088/16-ц (провадження №61-17516св18), позивачем не доведено, що картка або рахунок, з якої автоматично списано кошти на погашення заборгованості, належить відповідачці, останній платіж здійснено позичальником у лютому 2014 року, банк звернувся з позовом 29 жовтня 2018 року, тому заборгованість за відсотками має бути стягнута у період з 30 жовтня 2015 року (3 роки до звернення до суду) до 31 жовтня 2016 року (закінчення строку кредитування). Як зазначено вище, строк сплати суми кредиту настав 31 жовтня 2016 року, а тому позовна давність до цієї вимоги не спливла і вона підлягає задоволенню у повному обсязі. Таким чином, із відповідача на користь банку підлягає стягненню сума заборгованості в розмірі 27737,65 грн. що складається із заборгованість за кредитом - 4496,26 грн. та із заборгованості за відсотками - 23241,39 грн. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 ЦПК України). За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно платіжного доручення №PROM7BSC4Q від 17 жовтня 2018 року при пред`явленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762,00 гривні. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений ним за подання позовної заяви до суду судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 436,27 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial