Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

17 лютого 2015 року [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON] з вимогою відступитись від рівності часток подружжя при поділі спільного майна [PERSON] і [PERSON]; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 9/10 частин квартири [ADDRESS], а за [PERSON] - право власності на 1/10 частину спірної квартири, що є предметом позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що 30 квітня 2010 року позивач придбала квартиру [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2010 року, на час придбання квартири позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. На даний час позивач звертається до суду з вимогою здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя до складу якого входить квартира [ADDRESS], однак при вирішенні питання щодо поділу майна подружжя, просить відступитись від рівності часток подружжя та визнати за позивачем право власності на 9/10 частин квартири [ADDRESS], а за відповідачем визнати право власності на 1/10 частину спірної квартири, оскільки вважає, що для придбання спірної квартири позивачкою було продано квартиру [ADDRESS], яка була придбана позивачкою за рахунок продажу 14/100 частини квартири [ADDRESS], що належала позивачці на праві власності на підставі Договору дарування від 12.12.1995 року. Крім того, оскільки коштів, отриманих від продажу квартири, для придбання спірної квартири не вистачало, 30.04.2010 року позивачка уклала з ПАТ "Індустріально-експортний банк" Кредитний договір № 18/10-Ж, за умовами договору позивач отримала кредит в сумі 180000,00 грн., які витрачені на придбання спірної квартири. За час шлюбу подружжям сплачено в рахунок погашення кредиту лише 16000,00 грн., станом на 01 липня 2011 року (дата розірвання шлюбу) залишок строкової заборгованості за основною сумою боргу складав 163999,74 грн., тому за розрахунками позивача кожний з подружжя вклав у придбання ще по 8000,13 грн. Враховуючи вартість спірної квартири на час її придбання, відповідач вклав у придбання квартири 108900,00 грн. + 8000,13 грн.=116900,13 грн., що становить приблизно 1/5 частину квартири. Після припинення шлюбу, позивач одноособово продовжує виконувати зобов'язання по кредитному договору, відповідач офіційно не працює, не несе витрат на утримання житла та не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], яка перебуває на повному утриманні позивача. Крім того, відповідач за рішенням суду зобов'язаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини, однак аліменти не сплачує, станом на 01 лютого 2015 року має заборгованість по аліментам на загальну суму 42556,58 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, за рішенням суду присуджено відповідачу до сплати пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 7000,00 грн. та додаткові витрати на дитину в розмірі 3925,00 грн., тому з урахуванням наведених позивачем обставин щодо неналежного виконання відповідачем зобов'язань по утриманню неповнолітньої дитини, яка перебуває на повному утриманні позивача, позивач просить відступитись від рівності часток подружжя при поділі майна, врахувати інтереси неповнолітньої дитини, та визнати за позивачем право власності на 9/10 частин квартири [ADDRESS], що є предметом позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, просив при вирішенні питання про поділ майна подружжя визнати за кожним з них право власності на ? частину квартири [ADDRESS], оскільки спірна квартири є спільним сумісним майном подружжя, придбана під час шлюбу, в свою чергу позивачем не наведено підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, які б зумовлювали збільшення частки позивача, як колишнього подружжя, на майно, що є об'єктом спільної сумісної відносності подружжя, просив врахувати, що на даний час відповідач не працює, не має постійного заробітку, спірна квартира є його єдиним житлом, при цьому позивач створює нестерпні умови для їх спільного сумісного проживання, намагається у такий спосіб позбавити відповідача житла. Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" [PERSON] в судовому засіданні вирішення спору залишив на розгляд суду, пояснив, що 30 квітня 2010 року між ПАТ "Індустріально-експортний банк" (правонаступником прав та обов'язків якого виступає Публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк") та [PERSON] укладено Кредитний договір № 18/10-Ж, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання кредит у сумі 180 000,00 грн. зі строком дії договору з 30.04.2010 року по 29.04.2010 року. Згідно п. 1.2. Договору, кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 50,70 кв.м., жилою площею 30,60 кв.м., яка забезпечена згідно Полісу добровільного комплексного страхування іпотеки у ТОВ "СК "Наста". З моменту укладання договору та по теперішній час позивач, як позичальник, в повному обсязі виконує зобов'язання за кредитним договором, тому відносини, які виникли між сторонами спору не зачіпають права та обов'язки третьої особи. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.8-9) Як встановлено у мотивувальній часині рішення суду: "[PERSON] та [PERSON] 16.03.1997 року вперше зареєстрували шлюб у Виконкомі Петриківської сільської ради Городищенського району Черкаської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1. (а.с.7) 26 жовтня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві розірвано, про що у книзі реєстрації зроблено актовий запис за №1100. (а.с.6) 08 грудня 2005 року між сторонами Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві зареєстрований повторний шлюб, про що у книзі реєстрації зароблений актовий запис за №2531. (а.с.8)". Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. (ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно положень ст.57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі Договору дарування від 20 грудня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого за реєстровим № 2356, [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримала у дар 14/100 частини квартири [ADDRESS]. (а.с. 19) 03 червня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований за реєстровим № 1029, за умовами якого [PERSON] продала належну їй 14/100 частин квартири на праві власності, а [PERSON] купив 14/100 квартири [ADDRESS]. (а.с. 20) 23 червня 1998 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого за реєстровим № 24-1368, [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS], право власності на цю квартиру зареєстровано за [PERSON] зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 31.08.1998 року за реєстровим № 661. (а.с. 21,22) 30 квітня 2010 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого за реєстровим № 442, [PERSON] передано у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], вартість якої згідно п. 3 Договору становить 435 600,00 грн. (а.с. 23) 30 квітня 2010 року між ПАТ "Індустріально-експортний банк" та [PERSON] укладено Кредитний договір № 18/10-Ж, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та цільового характеру використання кредиту у сумі 180 000,00 грн. зі строком дії договору з 30.04.2010 року по 29.04.2010 року. Згідно п. 1.2. Договору, кредит надається позичальнику на придбання нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 50,70 кв.м., жилою площею 30,60 кв.м., яка забезпечена згідно Полісу добровільного комплексного страхування іпотеки у ТОВ "СК "Наста". (а.с. 27-34) 30 квітня 2010 року на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого за реєстровим № 3421, [PERSON] придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 50,70 кв.м., жилою площею 30,60 кв.м., яка зареєстрована Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна на праві приватної власності за [PERSON] від 13.05.2010 року, за реєстровим № 603. Згідно п. 2.1. Договору, ціна нерухомого майна, що купується покупцем за цим Договором, становить 602 368,40 грн. (а.с. 25-26) Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого із подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки не тільки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, а й щодо погашення кредиту, оскільки розірвання шлюбу не звільняє одного з подружжя від виконання зобов'язань за кредитом. Отже, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, яка прийнята за результатом перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6-55цс13, та в силу імперативних положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосуванні. Наведене свідчить про те, що у справах такої категорії обставинами, з'ясування яких відповідно до вимог ст. ст. 60, 214 ЦПК України є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухвалення судового рішення, є цільове використання отриманих за кредитом коштів. Як з'ясовано судом, об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS] придбана позивачем [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 30 квітня 2010 року, під час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], ці обставини визнані сторонами спору, тому, виходячи з позиції сторін спору, суд враховує, що визнані сторонами обставини не підлягають доказуванню, як це передбачено ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України. За вимог ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснено у пункті 30 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України. Відповідно до предмету позовних вимог, позивач [PERSON] просила відступитись від рівності часток подружжя при поділі спільного майна, яким виступає об'єкт нерухомого майна - квартири [ADDRESS], шляхом визнання за [PERSON] право власності на 9/10 частин квартири [ADDRESS], а за [PERSON] - право власності на 1/10 частину спірної квартири, мотивуючи тим, що на утриманні позивача перебуває неповнолітня донька [PERSON], [INFO], на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2011 року відповідачу присуджено до сплати аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі ? частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дітей відповідного віку, однак відповідач рішення суду не виконує, станом на 01 лютого 2015 року заборгованість по сплаті аліментів складає 42556 грн.58 коп., також факт неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків по сплаті аліментів підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 грудня 2014 року, яким присуджено стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 7000,00 грн. та додаткові витрати на дитину в розмірі 3925,00 грн., тому на думку позивача, ці обставини мають бути враховані судом при вирішенні питання про поділ майна подружжя, шляхом збільшення належної позивачу частки у спільному сумісному майні подружжя до 9/10 частин спірної квартири. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст. 70 Сімейного кодексу України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна одного з подружжя може бути збільшена, якщо з нею або з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син чи дочка, за умови, що розмір одержуваних аліментів недостатній для забезпечення їхнього фізичного і духовного розвитку чи лікування. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що спірна квартира набута сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі та об'єктом спільної сумісної власності подружжя, при визначенні частки майна подружжя в розрізі даного спору суд виходить з їх рівності, оскільки підстави визначені позивачем для збільшення її частки при поділі майна подружжя не доведено належними та допустимими доказами, оскільки сам факт перебування неповнолітньої дитини на утриманні матері та наявність у відповідача заборгованості по виплаті аліментів на утримання неповнолітньої дитини, які присуджено за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2011 року, не є безумовною підставою для застосування положень ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України, а оцінюються судом в сукупності з іншими обставинами, які мають підтвердити недостатність розміру аліментів, які сплачує батько на утримання неповнолітньої дитини, для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини, всупереч вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України позивач не надала належних та допустимих доказів, які мали підтвердити підстави для збільшення її частки з урахування інтересів дитини, яка на момент ухвалення рішення досягла повноліття. Також, суд не вбачає підстав для збільшення розміру частки позивача при поділі майна подружжя факт виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, який укладено з ПАТ "Креді Агріколь Банк", оскільки розподіл заборгованості за кредитним договором є фактично заміною боржника в кредитному договорі, що не може бути здійснено за рішенням суду, оскільки на це потрібна згода кредитора відповідно до ст.520 Цивільного кодексу України, ця норма є імперативною, та виключає будь-які варіанти щодо заміни боржника без згоди кредитора. Відповідно до частини другої статі 72 Сімейного кодексу України, до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права власності. При вирішенні питання про застосування до склавшихся відносин позовної давності, суд враховує позицію висловлену у заяві про поновлення строку позовної давності, оскільки позивач дізналась про порушення своїх прав, як співвласника майна, отримавши ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 лютого 2014 року, якою скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 листопада 2013 року, на підставі яких було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на квартиру та визнано за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS], що зумовило зміну позиції позивача та стало підставою для звернення до суду з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, тому визнає причини несвоєчасного звернення до суду поважними та поновлює позивачу строк для звернення з цим позовом до суду. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог відповідно до положень ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" про поділ спільного майна подружжя підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд в порядку поділу спільного майна подружжя, визнає за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 50,70 кв.м., жилою площею 30,60 кв.м., а [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 50,70 кв.м., жилою площею 30,60 кв.м., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, в порядку розподілу судових витрат, в межах позовних вимог, які підлягають задоволенню, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1827 грн.00 коп. Враховуючи викладене та

Outcome: partial