Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 15 грудня 1997 року відповідач позичив у нього кошти в сумі 15\~000 дол. США з метою вкладення в дольове будівництво будинку, придбання та ремонт власної квартири, що підтверджується розпискою. [PERSON] зобовязався повернути кошти до 15 грудня 2015 року, проте до цього часу кошти так і не повернув. Позивач зазначає, що грошовою одиницею України є гривня, тому вважає за необхідне стягнути суму заборгованості в еквіваленті, що становить 405 638,04 грн. Оскільки зобовязання відповідачем досі не виконане, кошти не повернуті, тому [PERSON] звернувся в суд з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на його користь кошти в розмірі 405\~638,04 грн., а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, в якій зазначив, що він визнає той факт, що в 1997 році позичив у свого батька - [PERSON] кошти в сумі 15000 дол. США для участі в дольовому будівництві своєї квартири№ 74 в буд. № 36-А по вул. Р.Скалецького в м. Вінниці. Також повідомляв, що після будівництва квартири він став інвалідом ІІ групи, тому не зміг повернути кошти в зазначений термін. Однак, зобовязується протягом 5 років виплатити [PERSON] всю суму коштів. З'являтись на розгляд справи не може через інвалідність. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та \~оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 15.12.1997 року між сторонами по справі було укладено договір позики грошових коштів у сумі 15\~000 дол. США. з метою вкладення в дольове будівництво будинку, придбання та ремонт власної квартири. На виконання даного договору позивачем була надана у розпорядження відповідача зазначена грошова сума, на підтвердження чого відповідачем була власноручно складена, підписана і надана позивачу розписка від 15.12.1997 року, в якій відповідач [PERSON] визнає факт позики 15\~000 дол. США та бере на себе зобовязання повернути позивачу дану грошову суму до 15.12.2015 року (а.с. 3). З свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку від 27.10.2005 року № 835, суд вбачає, що [PERSON] є дійсно власником квартири № 74, яка розташована в місті Вінниці по вул. Р.Скалецького, 36а (а.с. 12). Відповідач, в своїй заяві визнав факт отримання ним грошових коштів в сумі 15\~000 дол. США. Таким чином, зібрані у справі докази з усією повнотою свідчать про те, що між сторонами було укладено договір позики на суму 15\~000 дол. США. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами\~ЦК УРСР,\~ЦК України\~стосовно позики та виконання зобов'язань. При цьому суд враховує, що відповідно до п.4\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (ст. 375 ЦК УРСР 1963 року). В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно вимог ст. 161 ЦК УРСР (1963 року), зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом (ст. 162 ЦК УРСР 1963 року). Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України\~, який набрав чинності з 01.01.2004 року, визначено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивльним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики між сторонами та передачу суми позики у розмірі 15\~000 дол. США. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст.625 ЦК України). Відповідно до розяснень, викладених у п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" згідно ч.1 ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Так, з витягу з сайту Національного банку України вбачається, що станом на 22.02.2017 року 1 дол. США = 27,0425 грн. (а.с. 7-8). Таким чином, суд погоджується з методикою розрахунку еквіваленту суми позики, виконаною позивачем. А тому, з огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики в гривнях, еквівалентну 15\~000 дол. США за курсом, встановленим НБУ станом на 22.02.2017 року 405\~638,04 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід також стягнути 4056 грн. 39 коп. витрат на оплату судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved