Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

16 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "Кредобанк" про визнання недійсним кредитного договору №92/08РКО від 17 квітня 2008 року, укладеного між нею та ВАТ "Кредобанк". Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 квітня 2008 року між нею і ВАТ "Кредобанк", правонаступником якого є ПАТ "Кредобанк", був укладений кредитний договір №92/08РКО. Вказує, що укладаючи вищевказаний договір сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, зміст договору суперечив нормам чинного законодавства, було відсутнє волевиявлення сторін та порушено порядок його укладення. Так, договором не обумовлено дійсну реальну ставку за кредитом (у процентах річних), не встановлено графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі), не визначено сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутних послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Тобто, до укладення кредитного договору вона не була ознайомлена про умови кредитування та із сукупною вартістю кредиту, а тому вважає, що укладення кредитного договору відбулося з порушенням чинного законодавства, а зміст правочину суперечить ч.1 ст.203 ЦК України. Крім того, сторони укладаючи договір не обумовили річну відсоткову ставку, що підтверджується самим змістом кредитного договору, де зазначено, що відсоткова ставка змінюється щоквартально. Таким чином, банком було порушено ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. У зв'язку з вищевикладеним просить визнати недійсним кредитний договір №92/08РКО від 17 квітня 2008 року, укладений між нею та ВАТ "Кредобанк". В судове засідання [PERSON] не з'явилася, її представник [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в ньому і додатково зазначив, що кредитний договір [PERSON] укладала (добровільно підписувала) з банком задля проведення ремонту в будинку за адресою: [ADDRESS] і до 16 січня 2015 року сплачувала усі обумовлені цим договором платежі. Довідавшись про те, що вищевказаний договір було укладено з порушенням чинного законодавства, вона звернулася з позовом до суду, підставою звернення стало відсутність платоспроможності [PERSON] Вважає, що відповідачем було порушено немайнові права його довірителя і оскільки кредитні відносини між сторонами є триваючими, тому позовна давність [PERSON] не пропущена. Вважає, що банк не проінформувавши попередньо позивача про усі істотні умови договору ввів позивача в оману. Крім того, визначені спірному правочині пункти прямо суперечать чинному законодавству, а тому договір, в якому не визначено процентної ставки за кредитом і укладений з порушенням вимог чинного законодавства щодо порядку укладення, необхідно визнати недійсним. На підтвердження вищевикладеного надав суду свої письмові пояснення (а.с. 54-59). Представник відповідача Заставний А.Т. в судовому засіданні позов не визнав. Вважає, що жодних підстав для визнання кредитного договору недійним у позивача немає. Всі істотні умови кредитного договору сторонами були обумовлені, Підписавши інформаційну картку та договір позивач надала свою згоду на сплату комісії, в тому числі 1,4% від суми кредиту за видачу кредиту, що становило 1400 доларів США. Крім того, відсоткова ставка за договором фактично знижувалась протягом періоду кредитування, тому посилання позивача на погіршення її становища протягом дії вищевказаного договору є безпідставним. Той факт, що позивач включно по січень 2015 року сплачувала платежі по поверненню кредиту є доказом того, що вона розуміла умови кредитування, зокрема й характер процентної ставки за кредитом та погоджувалась з ними. Посилання позивача на обов'язкове зазначення у кредитному договорі детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача в силу п.2 ч.4 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" є неправомірним, оскільки дана норма була законодавчо закріплена у даному законі з набранням чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" №3795-VI від 22.11.2011 року. Таким чином, законодавчі норми, на які посилається позивач, не можуть застосовуватись до умов договорів, які були укладені до 22.11.2011 року, у тому числі до договору укладеного сторонами 17.04.2008 року. Позивачем не надано належних доказів щодо порушення банком вимог ст.1056-1 ЦК України, п.4. ч.5 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та умов кредитного договору. Крім того, в кредитному договорі обумовлені всі платежі (стабільні та статичні) по поверненню кредиту, що давало позивачу можливість визначити загальну вартість кредиту. З цих підстав, просить у позові відмовити повністю. На підтвердження вищевикладеного подав до суду заперечення (а.с.35-38). Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку з наступним. У судовому засіданні встановлено, що 17 квітня 2008 року між ВАТ "Кредобанк", правонаступником якого є ПАТ "Кредобанк" та позивачем [PERSON] укладено кредитний договір на суму 100000 доларів США з строком повного його погашення до 30 березня 2018 року задля проведення ремонту житлової нерухомості за адресою: [ADDRESS] (а.с.42). Позивач ознайомилася з кредитним договором, отримала його копію, про що власноручно розписалася і як наслідок отримала кредит в безготівковій формі, щляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника. В судовому засіданні представником позивача [PERSON] підтверджено, що кошти за вищевказаним договором позивач отримала і до 16 січня 2015 року сплачувала усі платежі по погашенню заборгованості. Укладаючи вищевказаний договір сторони у п.7.1 дійшли згоди, що кредитний договір набуває чинності з дня його підписання обома сторона та діє до повного виконання ними своїх зобов'язань. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, в судовому засіданні встановлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав позивачу кредитні кошти, а позивач отримала кошти на споживчі потреби, на тих умовах, які викладені в договорі на якому вона поставила свій підпис. Оскільки, представник позивача та представник відповідача підтвердили в судовому засіданні, що позивач підписала інформаційну картку та кредитний договір, отримала кредитні кошти по кредитному договору, заборгованість по якому тривалий час погашала (до звернення з позовом до суду), тому, в силу ч.1 ст.61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуванню судом. Відповідно до ч.3 ст.230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Під обманом зі сторони відповідача позивач вважає те, що при укладенні договору їй, як споживачу, не було надано в письмовій формі необхідної та своєчасної інформації про істотні умови кредитного договору. Однак таке твердження останньої не заслуговує на увагу, оскільки вона в повній мірі ознайомлена з умовами надання кредиту, в тому числі із процентною ставкою, комісійною винагородою за кредитом, строком дії договору, на підтвердження чого власноручно підписала інформаційну картку, що також є беззаперечним фактом її вільного волевиявлення на укладення такого договору (а.с.40). Тому твердження позивача про її обман з боку відповідача щодо істотних умов договору не знайшов свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки істотні умови кредитного договору були позивачу викладені в інформаційні картці та в самому договорі. Крім того, оплата позивачем заборгованості по тілу кредиту, відсотками та комісією в період з 17 квітня 2008 року по 16 січня 2015 року, дає суду підстави вважати, що наслідки укладеного кредитного договору для сторін були зрозумілі та були прийняті позивачем. З тверджень представника позивача вбачається, що позивач звернулася до суду тільки тоді коли втратила свою платоспроможність. Положеннями ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, ч.5, ч.6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім цього, п.19, п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що при укладенні спірного кредитного договору відповідачем було додержано вимоги чинного законодавства України і позивач підписавши його розуміла умови договору, передбачала його наслідки і згодом виконувала взяті на себе зобов'язання. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а її позовні вимоги щодо визнання договору недійсним не ґрунтуються на жодному доказі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки, позивач [PERSON] при подачі позову до суду сплатила судовий збір і в задоволенні позову їй було відмовлено повністю, тому, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд залишає за нею понесені нею судові витрати.

Outcome: dismissed