Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

[PERSON] 26.08.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду із позовом до [PERSON] із вимогами щодо визнання відсутності спільної сумісної власності між [PERSON] та [PERSON] на будинок та інше майно за адресою [ADDRESS]; визнати пропущеним строку позовної давності на поділ будь-якого майна, двох будинків, теплиці між [PERSON] та [PERSON] за цією адресою. Згідно поданої заяви від 11.10.2016 року у судовому засіданні змінив предмет позову, подавши нову редакцію позовної заяви (а.с. 24) до [PERSON], у якій просив позбавити [PERSON] права на користування будь-яким приміщенням за адресою по [ADDRESS], визнати відчуженою земельну ділянку за цією адресою, що надана [PERSON] для будівництва житлового будинку на свою користь. Позов мотивований тим, що згідно довідки з Жмеринського райсектора [PERSON] знята з реєстрації за цією адресою. Згідно заочного рішення Жмеринського суду припинено право власності [PERSON] на знищений будинок. Згідно довідки сільської ради с.Сербинівці - правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку - відсутні. Згідно будівельного паспорту земельна ділянка надавалась [PERSON] під забудову нового будинку. Згідно ст. 381 ЦК України - у разі відчуження житлового будинку вважається відчуженою вся земельна ділянка. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, суду пояснив, що відповідачка [PERSON] - його колишня дружина, із якою він перебував у шлюбі з 1993 по 2012 рік, та яка у 2012 році його покинула, створила нову сім»ю, однак продовжує «заважати йому жити», навідуючись до будинку по [ADDRESS] [PERSON] вказана у будівельному паспорті як особа, якій виділено земельну ділянку для будівництва будинку у 1993 році, що не свідчить про наявність у неї державного акту на вказану земельну ділянку. Право власності [PERSON] на старий будинок припинено. Будівництво нового будинку здійснював позивач після 2012 року, тобто [PERSON] у ньому ніколи не проживала. Будинок складається з житлового будинку, сараю, хліву, теплиці. Позивач [PERSON] дійсно звертався із позовом до суду у якому просив позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням по [ADDRESS], із тою метою, щоб зняти її з реєстрації. На даний час [PERSON] знята з реєстрації у вказаному будинку, однак вважає себе там зареєстрованою та продовжує порушувати його права, так як навідується до будинку. Позивач вважає, що [PERSON] знята з реєстрації, так як він особисто знімав її з реєстрації. Доказом порушення його права є відомості про внесення до ЄРДР кримінального провадження відносно [PERSON] за фактом незаконного проникнення до житла [PERSON] Рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 24.03.2016 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено із тих підстав, що [PERSON] зареєстрована в житлі та причини її відсутності є поважними, а також тому, що він не є власником житла. На даний час він так само не є власником житла та інших приміщень, однак він користується будинковолодінням. [PERSON], вже будучи знятою з реєстрації продовжує «заважати йому жити», а тому він звернувся із позовом про відновлення його порушеного права та позбавлення [PERSON] права користування будь-яким приміщенням за вказаною вище адресою, тобто, щоб [PERSON] не приходила до нього, так як вона є абсолютно сторонньою йому людиною. Тому даний позов заявлений з інших підстав. Щодо вимоги про визнання відчуженою земельної ділянки по [ADDRESS] на свою користь, то пояснив, що дана вимога ним заявлена на підставі ст. 381 ЦК України, яка стверджує, що у разі відчуження житлового будинку вважається відчуженою вся земельна ділянка. При цьому він вважає, що за рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 20.01.2016 року припинено право власності [PERSON] на знищений будинок за вказаною адресою. Поняття припинення права власності та відчуження він трактує як тотожні, а оскільки саме він зареєстрований та проживає у будинковолодінні по [ADDRESS], то вважає, що відчужити земельну ділянку за цією ж адресою слід саме на його користь. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи неодноразово належним чином та завчасно повідомленою про час та місце розгляду справи (а.с. 21, 31, 46, 52) в судове засідання не з'явилась, надала суду письмові заперечення (а.с. 37), у яких вказала, що із позовом [PERSON] не згодна, вважає його безпідставним. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2014 року [PERSON] було відмовлено в позові щодо позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] та ухвалою від 15.08.2016 року в задоволенні заяви [PERSON] про перегляд вказаного рішення у зв»язку із ново виявленими обставинами відмовлено. Просила справу розглядати у її відсутність. Заявою від 31.10.2016 року (а.с. 43) просила її раніше подані заперечення від 22.10.2016 року із додатками (а.с.32-35) не розглядати, як помилково подані. Судом з врахуванням думки позивача ухвалено проводити судове засідання у відсутність відповідача, зважаючи, що сторона скористалась своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 158 ЦПК України заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та правовідносини, що випливають із встановлених обставин. Позивач [PERSON], [INFO], зареєстрований в [ADDRESS] із 14.10.1992 року та згідно рішення апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2013 року його шлюб із [PERSON] (відповідачкою) розірвано (а.с.2- 2 зворот) Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 26.05.2016 року (а.с.5) позивач [PERSON] пенсіонер, проживає в [ADDRESS]. Жилий будинок, господарські споруди знаходяться в задовільному стані, в господарстві худоба, птиця відсутня. Джерелом існування є пенсія. [PERSON], згідно листа УПФ України у Жмеринському районі Вінницької області від 31.05.2016 року перебуває на обліку в управлінні з 14.08.2008 року та одержує пенсію за віком згідно ЗУ «Про загальнобов»язкове державне пенсійне страхування» (а.с.6) Згідно довідки №7/8288 від 12.07.2016 року (а.с.7) Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, позивач [PERSON] за період з 01.01.2016 по червень 2016 року сплатив на користь [PERSON] на утримання дітей аліменти у сумі 4043,42 грн. Із ксерокопії будівельного паспорту на забудову садиби в сільських населених пунктах України забудовнику (а.с.25), 1993 року, вбачається, що він видавався [PERSON] в с.Сербинівці, земельна ділянка під забудову площею 0,66 га, яка виділена на підставі рішення виконкому Сербинівської сільської ради від 27.07.1993 року №19, за розпорядженням №268 від 11.10.1993 року дозволено її забудову. На земельній ділянці повинно бути збудовано житловий 1 поверховий будинок та надвірні будівлі: гараж, хлів, теплиця. Згідно ксерокопії довідки № 49 від 01.02.2016 року Сербинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (а.с.26) [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає [ADDRESS]. Правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку відсутні. Згідно копії заочного рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20.01.2016 року (а.с.27), що набуло законної сили 08.02.2016 року, припинено право власності [PERSON] на житловий будинок загальною площею 60 кв.м та житловою площею 40 кв. м. по [ADDRESS] у зв»язку із знищенням. Згідно відповіді Жмеринського районного сектору ДМС України у Вінницькій області [PERSON] 25.03.2016 року знята з реєстрації в с.Сербинівці Жмеринського району на підставі рішення суду у зв»язку із припиненням права власності на житловий будинок (а.с.28, 54) Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2016 року (а.с.50-54) та ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області (а.с.41) в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням відмовлено. Суд мотивував відмову тим, що [PERSON] не є власником спірного житлового будинку [ADDRESS], позивачем не доведено, що він є повноважним наймачем спірного житлового приміщення за укладеним у встановленим порядком договору найму житла. Судом взято до уваги поважність причин тимчасової відсутості за місцем своєї реєстрації відповідачів з підстав їх постійної роботи та навчання у м.Києві, що згідно положень п.2 ч.2 ст.71 ЖК України є визначеним законом випадком збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на відповідний період усього часу виконання цієї роботи або навчання. Згідно повідомлення Жмеринської місцевої прокуратури від 12.08.2016 року №70-5408 вих-16, [PERSON] повідомлено про внесення 12.08.2016 року до ЄРДР за №42016021130000021 кримінального провадження за попередньою правовою кваліфікацією за ст. 162 КК України за фактом незаконного проникнення до житла [PERSON] та [PERSON] (а.с.55) Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.З ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини гарантує кожній особі право на справедливий суд. Зокрема, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Право на судовий захист гарантується також і ст. 55 Конституції України. Позов в цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Підстави позову - це обставини, що вказуються позивачем, з якими позивач, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу або правовідносини в цілому, що складають предмет позову. Позивач стверджує та наполягає на розгляді питання щодо захисту його порушеного права [PERSON], яке полягає у незаконному відвідуванні нею житла, де він мешкає по [ADDRESS] шляхом позбавлення її права на користування будь-яким приміщенням за вказаною адресою, а також визнання відчуженою на його користь земельної ділянки за вказаною адресою на підставі ст. 381 ЦК України, вважаючи припиненим право власності на житловий будинок за рішенням суду. Суд вважає, що за вказаних позивачем підстав позов, що розглядається є відмінним від позову, що вирішений рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 24.03.2016 року, а тому підлягає розгляду по суті. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до роз»яснень, що містяться у п. 2 Постанови від 22 грудня 1995 року N 20 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: а) про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника; б) про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю; в) про поділ спільного майна або виділ з нього частки; г) про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними - у випадках, передбачених ч. 2 ст. 47 ЦК, а також про визнання незаконними актів державних органів, органів місцевого самоврядування про неправомірне втручання у здійснення власником правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном; д) про переведення прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним учасником спільної часткової власності щодо своєї частки з порушенням права іншого учасника даної спільної власності, на привілеєву купівлю цієї частки; е) про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину (зокрема: відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" підлягають передачі сім'ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення; згідно п. 12 ст. 20, п. 1 ст. 21, п. 10 ст. 22 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відповідним категоріям цих громадян передаються у власність жилі приміщення тощо); є) про визнання недійсною угоди про відчуження квартири (будинку) з громадського житлового фонду з порушенням передбаченого ст. 15 Закону "Про власність" права наймача цього приміщення на придбання його у власність або про переведення на наймача прав і обов'язків набувача за цією угодою; ж) про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власника (включаючи й неодержані доходи); з) про виключення майна з опису. Судами розглядаються й інші позови, пов'язані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Стаття 381 ЦК України визначає поняття садиби як об'єкт права власності. Згідно норм вказаної статті садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином садибу можна визначити як певний цілісний майновий комплекс, покликаний забезпечувати житлові інтереси громадян та ведення ними побутово-господарської діяльності. Неодмінними елементами такого комплексу є належні на праві власності особі житловий будинок з допоміжними господарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка, на якій вони розташовані, розміри якої виходять за межі цих будівель і дозволяють вести як мінімум допоміжне підсобне господарство. Правове значення визнання садиби самостійним об'єктом права власності полягає, зокрема, в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК). Таким чином, проаналізувавши вказані норми процесуального та матеріального права, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не правильно обрано спосіб захисту власних прав - визнання відчуженою земельну ділянку по [ADDRESS] що надана [PERSON] для будівництва житлового будинку на свою користь, так як така вимога не ґрунтується на законі та не доведена у судовому засіданні належними та допустими доказами. Право власності на головну річ у садибі - житловий будинок не зареєстроване за позивачем чи відповідачем у встановленому законом порядку, а реєстрація позивача за вказаною адресою не дає йому підстав вважати, що і право на земельну ділянку, яка виділялась під будівництво будинку має перейти до нього на підставі ст. 381 ЦК Украни. Суд відкидає та не бере до уваги вільне трактування тотожності позивачем понять відчуження та припинення права власності, та розцінює їх як припущення. Таким чином в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання відчуженою земельну ділянку по [ADDRESS] що надана [PERSON] для будівництва житлового будинку на свою користь слід відмовити. Щодо вимоги [PERSON] про позбавлення права користування [PERSON] будь-яким житловим приміщенням по [ADDRESS], то як вбачається із прохальної частини позову та пояснень позивача, він вважає, що [PERSON], яка є йому сторонньою людиною, будучи знятою із реєстрації, «заважає йому жити», відвідуючи вказане домоволодіння, а тому він просить позбавити її права користування взагалі будь-яким примішенням за вказаною адресою. Нормами діючого ЦК України передбачено захист порушених прав власника від посягання інших осіб (глава 29 ЦК України ст.386-394) Однак, як вказано позивачем він не є власником, а лише користувачем (володільцем) будинку, який побудований ним після 2012 року, не оформлений у встановленому законом порядку, та наміру здійснювати таке оформлення позивач на своє ім»я не має. Однак за вказаних обставин він не вважає будинок чужою річчю. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1,2,7 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У відповідності до вимог ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно у п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином суд вважає, що [PERSON] не довів суду належними та допустимими доказами підставності власного звернення до суду із позовом, що розглядається, у визначений ним спосіб та із вказаного ним предмету, так як право звернення із позовом про позбавлення права користування майном має лише власник або наймач цього майна та із метою зняття особи з реєстраційного обліку та лише у житлових приміщеннях, а тому у вказаній позовній вимозі слід відмовити. Також суд відкидає та не бере до уваги як доказ порушення його прав відповідачкою [PERSON] сам по собі факт внесення 12.08.2016 року до ЄРДР за №42016021130000021 кримінального провадження за попередньою правовою кваліфікацією за ст. 162 КК України за фактом незаконного проникнення до житла [PERSON] та [PERSON], оскільки вказані обставини можуть встановлюватись лише відповідним судовим рішенням, що прийняте за результатами розгляду відповідного кримінального провадження судом. Згідно ухвали суду від 27.09.2016 року позивачу відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, оскільки підстав для повного його звільнення від сплати судового збору при подачі позову до суду не вбачалось (а.с.19). Позивачем, при зміні предмету позову заявлено дві позовних вимоги, та надано клопотання про звільнення його від оплати збору, як це зробив суддя в іншій справі, на підставі наданих до позову доказів, які свідчать про відсутність у позивача будь-яких доходів. Загальний розмір судового збору, яким підлягає оплаті позов [PERSON] складає 1653, 60 грн. У судовому засіданні із пояснень позивача вбачається, що він отримує пенсію у розмірі 1130 грн., із якої сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дочки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Враховуючи те, що позивач має доходи, підстав для повного звільнення його від сплати судового збору при розгляді справи, суд не вбачає. Однак, приймаючи до уваги те, що розмір доходів позивача не дає йому можливості у повному розмірі сплатити судовий збір, суд вважає необхідним зменшити розмір належних до оплати судових витрат до суми 551,20 грн., які стягнути із позивача [PERSON] на користь держави на підставі ст.88 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved