Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 18 червня 2009 року померла дружина її дядька [PERSON], яка проживала до дня своєї смерті в [ADDRESS]. Позивач з померлою була знайома майже 50 років. [PERSON] зазначає, що з 2000 року вона проживала однією сім'єю з [PERSON] та її чоловіком [PERSON], допомагаючи їм по господарству. Вони фактично проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет та інтереси, підтримували один одного у важкі хвилини. Протягом шести місців з дня смерті [PERSON], позивач звернулася до Першої вінницької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Тривалий час [PERSON] не мала можливості оформити свої спадкові права, однак весь цей час продовжувала проживати в даній квартирі та сплачує комунальні послуги. В 2013 році позивачу стало відомо, що до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини також звернулася і відповідач [PERSON] Померла була тіткою відповідача. Так, [PERSON] є донькою [PERSON], яка в свою чергу є далекою родичкою [PERSON] Відповідач мала б право на спадщину [PERSON] лише у випадку смерті її матері [PERSON], проте остання жива. [PERSON] заяву про прийняття спадщини не подавала. Оскільки [PERSON] позбавлена можливості розпоряджатися спірною квартирою, оформити субсидію, тому вона звернулася до суду з даним позовом та просить визнати за нею право власності на квартиру №5(п'ять) в будинку № 15 (п'ятнадцять) по вул. Гоголя в м. Вінниці, в порядку спадкування за законом після померлої 18.06.2009 року [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Надав письмові пояснення. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась. Оскільки відповідач проживає в Російській федерації, тому судом було надіслано судове доручення для вручення документів та виконання окремих процесуальних дій. Так, з виконаних матеріалів доручення вбачається, що [PERSON] отримала позовну заяву та повістку 2 вересня 2015 року. Також [PERSON] було надано відповіді на поставлені запитання, а саме: 1. позов не визнає тому, що не є належним відповідачем. Вона не мала і не має з [PERSON] матеріальних правовідносин. Прав [PERSON] вона не порушувала і не порушує. Користуванням її законних прав [PERSON] не перешкоджає. Заявлені позивачем спірні права і обов'язки їй не належать. За правовою природою заява [PERSON] є позовом про визнання права, а не про встановлення майнових прав, ніби порушених нею. Визнання права власності на спадщину і оформлення квартири у власність позивача не являється її компетенцією. В оформленні квартири у власність [PERSON] відмовлено місцевими органами управління і нотаріальною конторою. 2. З мотивами, викладеними позивачем не погоджується. 3. Її родинні зв'язки з [PERSON] виникають від її матері [PERSON], яка являється сестрою (по матері) батька [PERSON] [PERSON]. [PERSON] завжди знала [PERSON], як свою тітку. 4. [PERSON] Ісаєва є її рідною матір'ю. 5. [PERSON] Ісаєва є сестрою (по матері) батька [PERSON] [PERSON]. 6. [PERSON] Ісаєва ([INFO]) жива, дієспособна, однак її стан здоров'я відповідає її віку і вона являється інвалідом другої групи. Саме тому самостійно здійснювати оформлення спадщини не має можливості. 7. [PERSON] не має можливості особисто брати участь в розгляді справи. Представника не надає. 8. Проти дати розгляду справи не заперечує. 9. Бажає отримати повідомлення про хід розгляду справи по електронній почті. Крім того, [PERSON] було надано відзив на позовну заяву (а.с. 96-97). В судовом у засіданні представник третьої особи [PERSON] у вирішенні справи поклався на думку суду. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 27 травня 1997 року між [PERSON] Арсентьєвим та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання купила двохкімнатну квартиру №5 розташовану за адресою: м. Вінниця, вул. Гоголя, буд. № 15 (а.с. 6-8). З свідоцтв про народження відповідача, суд вбачає, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] Ісаєва (а.с. 98). Слід зазначити, що [PERSON] після одруження прийняла прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 99). З свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 137787, виданого 18.06.2009 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, встановлено, що дружина дядька позивача [PERSON] померла в м. Вінниці 18 червня 2009 року (а.с. 3). Матеріалами спадкової справи встановлено, що померла [PERSON] заповіту не залишила. З довідки ТОВ «ЖЕО» № 1386 від 15.01.2014 року, суд вбачає, що померла [PERSON], [INFO], була зареєстрована за адресою: [INFO], з 27.08.1997 року на день смерті. Також зі змісту даної довідки вбачається, що позивач [PERSON] не зареєстрована за вищевказаною адресою (а.с. 4). Матеріалами справи встановлено, що станом на 01.03.2014 року заборгованість по утриманню квартири [ADDRESS], а також споруд, прибудинкової території, холодному водопостачанню, водовідведенню, вивозу твердих побутових відходів відсутня (а.с. 5). З огляду на вищевикладене, суд вбачає, що позивач після смерті [PERSON] продовжує сплачувати комунальні послуги по спірній квартирі. З витягу зі Спадкового реєстру, суд вбачає, що 29.07.2009 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с. 55-60). Даний факт також підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 29.07.2009 року (а.с. 63). Відповідно до матеріалів спадкової справи № 867/2009 (а.с. 53-72), заведеної після смерті [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] 17.11.2009 року (а.с. 54) звернулася до Першої вінницької держнотконтори з заявою про прийняття спадкового майна після смерті 18.06.2009 року її тітки. Також в матеріалах спадкової справи міститься заява [PERSON] від 29.07.2009 року (а.с. 65) про прийняття спадкового майна після смерті 18 червня 2009 року [PERSON], яка прийняла спадщину але не оформила своїх спадкових прав, та у відповідності до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України вважаються особою, яка прийняла спадщину. З постанови Першої вінницької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії, суд вбачає, що [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під номером 5, розташовану в житловому будинку під номером 15 по вул. Гоголя в м. Вінниці, яка належала [PERSON], яка померла 18 червня 2009 року, було відмовлено, в зв'язку з наявністю двох спадкоємців з різних черг спорідненості, які звернулися до нотаріальної контори. Нотароіальна контора не має змоги визначити хто саме має право на отримання свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилося після померлої 18 червня 2009 року [PERSON] (а.с. 39). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визнанні у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Отже, матеріалами справи достеменно не встановлено, що [PERSON] є племінницею померлої [PERSON] Так, ч. 3 ст. 1266 ЦК України визначено, що племінники спадкодавця спадкують ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Однак, [PERSON] зазначає, що вона є племінницею померлої. І в даному випадку, [PERSON] мала б право на спадщину [PERSON] лише у випадку, коли б на день смерті останньої не було б в живих її матері [PERSON] Проте, [PERSON] наразі жива, що підтверджується відзивом [PERSON] на позовну заяву. Таким чином, відповідач не має права бути спадкоємицею майна померлої [PERSON] Як роз'яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 9 лютого 2015 року по справі № 127/24467/14, було встановлено факт про те, що [PERSON] проживала однією сім'єю з [PERSON] до дня її смерті 18.06.2009 року, понад п'ять років (а.с. 11). Дане рішення суду набрало законної сили 20.02.2015 року. Частиною третьою ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, судом встановлено, що позивач проживала однією сім'єю з померлою [PERSON], до дня її смерті та скористалася своїм правом визначеним ч. 3 ст. 1268 ЦК України і вважається особою, що прийняла спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За змістом ч.ч. 1, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат» спір про право, оснований на вчиненній нотаріальній дії, розглядається судом у порядку позовного провадження. Статтею 68 Закону України "Про нотаріат», пункту 4.15. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. П. 4.18. глави 10 розділу II цього ж Порядку встановлено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.\~ Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Вінницька міська рада, про визнання права власності на спадкове майно знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved