Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

[PERSON] , звертаючись до суду, просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, 20 травня 2014 року між сторонами було укладено шлюб. Перебуваючи у шлюбних відносинах у них народився син [PERSON] , [INFO] , батьком якого записаний [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що відповідач є громадянином Російської Федерації, має посвідку на постійне місце проживання на території України, але майже постійно проживає за межами України. Фактично з моменту народження дитини відповідач не бере участі в утриманні та вихованні сина, відповідач навіть не забрав позивачку разом з дитиною з пологового будинку, практично не цікавиться дитиною, дитина проживає разом з матір`ю та перебуває повністю на її утриманні. 12 вересня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб між сторонами було розірвано. 19 лютого 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина. Однак, з моменту звернення до виконавчої служби по теперішній час відповідач аліменти не сплачує. Позивач вказує, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, не займається вихованням дитини, не дбає про його стан здоров`я та розвиток, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не виявляє бажання спілкуватись з сином, хоча зі свого боку позивач не чинить жодних перешкод для спілкування батька з дитиною. Зважаючи на те, що відповідач, як батько дитини, самоусунувся від виховання дитини, байдуже ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, ігнорує інтересами дитини, не бажає цікавитись життям та здоров`ям дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, дає підстави позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 липня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2020 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом викладення оголошення на офіційному сайті суду, та направленням поштової кореспонденції за останнім відомим місцем знаходження відповідача, про причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати відзив на позов не скористався. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Дніпровської РДА у м. Києві в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за відсутністю представника третьої особи, надавши висновок стосовно доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] .. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши показання свідків [PERSON] , [PERSON] , оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (а. с. 6). 12 вересня 2019 року рішенням Дніпровського районного суду міста Києва шлюб між сторонами розірвано (а. с. 8-9). Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до частини першої ст.122 Сімейного кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документами закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] , громадянин України, народився [INFO] , батьками дитини записані: батько - [PERSON] , громадянин Російської Федерації, мати - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження, яке видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, 16 березня 2016 року. (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про міжнародне приватне право" право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Відповідно до ч 1 ст. 66 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. За наведених обставин, враховуючи тісний зв`язок сторін з Україною та громадянство дитини, суд, при розгляді даного спору керується нормами національного законодавства України. Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України). Згідно Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав (протокол засідання Комісії №16 від 09.09.2020) від 16.09.2020 року за №103/7306/41/3, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що він ухилився від виховання та утримання дитини. Як роз`яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Як з`ясовано судом, підтверджується наявними справі доказами, неповнолітня дитина залишилась проживати разом з матір`ю, перебуває на повному її утриманні, батько дитини самоусунувся від виховання дитини, не дбає про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, до подання позову до суду спору між батьками щодо місця проживання дитини та визначення порядку спілкування та виховання дитини не виникало, з такими вимогами до суду батько дитини не звертався. Згідно ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Виходячи зі змісту п. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підтвердження обставин ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, позивачем надано довідку про міру участі батька у вихованні [PERSON] 2016 року народження Вихованця НВК «Щастя» від 14 лютого 2020 року № 02-25/3, відповідно до якої, з вересня 2019 року по теперішній час дитина перебуває в дошкільному закладі, вихованням [PERSON] займається мати - [PERSON] , вона приходить до дитячого закладу, цікавиться навчанням та поведінкою дитини, підтримує зв`язок з вихователями групи. Батько дитини, [PERSON] протягом всього періоду перебування дитини в дошкільному закладі не приходив до НВК, не цікавився фізичним, духовним, психологічним та інтелектуальним розвитком сина, не відвідував батьківські збори.(а. с. 13). Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , який являється батьком позивача, пояснив, що після народження його внука [PERSON] відповідач не приїхав забрати дружину разом з малолітньою дитиною з пологового будинку, свідок разом з сім`єю забрав їх та почали проживати разом але його вже не було. Зазначив, що відповідач жодної допомоги по утриманні не надавав, а позивач разом з малолітньою дитиною повністю перебували на його утриманні, в останнє бачив відповідача на весіллі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка являється вихователем НВК «Щастя», який відвідує малолітній [PERSON] , пояснила, що батька дитини ніколи не бачила, мати завжди сама приводить та забирає малолітню дитину. Дитина ніколи не розповідала про батька, коли жили з ним, дитина була знервована, зачинялась в собі. Батько дитини ніколи не приходив до садочка. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Враховуючи вищевикладені обставини, позицію позивача, яка в судовому засіданні висловила свої міркування щодо підстав позову та наполягала на позбавлені відповідача батьківських прав, оскільки відповідач самоусунувся від вихованням дитини, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не має бажання та не спілкується з дитиною, не цікавиться його життям та здоров`ям, тому позивачем прийнято свідоме виважене рішення звернутись з цим позовом до суду. Згідно із ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.7,141,159 СК Українивипливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 р. по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини." Виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін, судом встановлено, що відповідач самоусунувся від спілкування з дитиною, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, ці обставини доведено належними та допустимими письмовими доказами, які підтвердили факт ухилення батька від виконання своїх обов`язків відносно малолітньої дитини, тому з урахуванням інтересів дитини в силу її віку, та спираючись на норми чинного законодавства, суд вважає доведеними обставини ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що дає підстави позбавити його батьківських прав з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Крім того, під час розгляду справи, судом встановлено ту обставину, що відповідач не забрав дитину з полового будинку, що є достатньою та самостійною обставиною для позбавлення відповідача батьківських прав. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до положень ст. 168, 169 Сімейного кодексу України, відповідач, батько дитини, у разі позбавлення батьківських прав, не позбавлений права на звернення до суду із заявою про надання права на побачення з дитиною, так і з позовом про поновлення батьківських прав. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved