Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що у 2002 році її батьки виїхали на постійне місце проживання до Німеччини. З часу від'їзду їх сертифікати на право власності на земельні частки/ паї/ серії [NUMBER] та серії [NUMBER] у колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Куйбишева Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області знаходяться у неї і вона фактично ними користується.10 жовтня 2005 року батьки подарували їй зазначені сертифікати. Дарування було засвідчено нотаріусом за місцем їх постійного проживання у Німеччині. 13 грудня 2005 року вказаний правочин було зареєстровано державним нотаріусом Новоторецької державної нотаріальної контори Донецької області в реєстрі № 3634. У квітні 2012 року вона звернулася із заявою до відділу Держкомзему у Добропільському районі Донецької області про переоформлення зазначених сертифікатів, але листом від 10 травня 2012 року № 492 їй було відмовлено у переоформленні з причин не урегулювання на державному рівні вказаних питань. Враховуючи зазначене, [PERSON] просила визнати за нею право власності на земельні паї/ частки/ розміром 7,08 га із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області, які належали [PERSON] та [PERSON] Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2013 року позов [PERSON] задоволено. Визнано право власності за [PERSON] на земельні паї/ частки/ із земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Куйбишева Новоторецької сільської ради Добропільського району Донецької області, які належали [PERSON] та [PERSON] Зобов'язано Управління держземагенства у Добропільському районі Донецької області,оформити та видати державні акти на вказані земельні частки. ТОВ «Бета-Агро-інвест» не погоджуючись з ухваленим рішенням звернулося зі скаргою до апеляційного суду Донецької області. Доводами апеляційної скарги наведено, що суд першої інстанції, вказаним рішенням вирішив питання про їх права та обов'язки, неповно з'ясував обставини справи, порушив норми матеріального та процесуального права, а саме у порушення норм процесуального права суд першої інстанції не залучив їх до справи, оскільки спірна земельна ділянка на час вирішення судом справи знаходилися у них згідно договору оренди. Вказаним рішенням суд першої інстанції також порушив норми матеріального права/ ст..81 Земельного кодексу України п.п.б п.15 розділу Х Земельного кодексу України, п.17 розділу Х Земельного кодексу України, п.п.9,10 ст. 79-1 Земельного кодексу України/. Виходячи з вищенаведеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Бета-Агро-Інвест»-[PERSON],апеляційну скаргу підтримав та попросив суд її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. Позивачка [PERSON] та її представники: [PERSON] та [PERSON] проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили скаргу відхилити. Представник відповідача [PERSON] проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив скаргу відхилити та залишити рішення першої інстанції без змін. Представник третьої особи у судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю представника третьої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю - доповідача, позивачку, її представників, представника відповідача, представникаТОВ«Бета-Агро-Інвест»,дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що батьки позивачки: [PERSON] та [PERSON] отримали право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Куйбишева на підставі розпорядження Добропільської райдержадміністрації №95 від 13 березня 1997 року, розмірами 7,08 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цих часток в натурі, що підтверджується копіями сертифікатів серії [NUMBER] і [NUMBER] (а.с. 5,6). Із заяви рівносильної присязі від 10 жовтня 2005 року, що укладена в [ADDRESS], вбачається, що [PERSON] та [PERSON] подарували обидва сертифіката серії [NUMBER] і [NUMBER] дочці [PERSON] - позивачці по справі (а.с. 7,8). 13 грудня 2005 року зазначений правочин було зареєстровано Державним нотаріусом. В квітні 2012 року позивачка звернулася із заявою до Управління держземагенства у Добропільському районі Донецької області,про переоформлення зазначених сертифікатів, але листом № 492 від 10 травня 2012 року їй було відмовлено у переоформленні з причин не урегулювання на державному рівні вказаних питань. Суд, задовольняючи позовні вимоги послався на ст.ст. 78,81 ЗК України вказав на те, що позивачка не має право реалізувати своє право через нотаріальну контору, тому визнання позовних вимог відповідачем, третьою особою не суперечить закону не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також з огляду на обгрунтованність позову. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] мали на праві власності відповідно до сертифікатів право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП ім. Куйбишева. У 2005 році власники сертифікатів на землю на підставі заяви рівносильної присязі від 10 жовтня 2005 року, що укладена в [ADDRESS], подарували обидва сертифіката позивачці.У цьому документі відсутні відомості про легалізацію для його подальшого використання.До такого висновку суд прийшов з наступного. З 22 грудня 2003 року для України набрала чинності Гаазька Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (далі - Конвенція). Згідно з положеннями Конвенції скасовується вимога легалізації документів для їх подальшого використання в державах - учасницях цієї Конвенції. Офіційні документи, які використовуються на території держав - учасниць Конвенції, мають бути засвідчені спеціальним штампом "Apostille" (далі - апостиль), проставленим компетентним органом держави, в якій було складено документ. Конвенція застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечення проти приєднання України до Конвенції. Заперечення проти приєднання України до Конвенції висловили Бельгія та Федеративна Республіка Німеччина. Відповідно до статті 12 Конвенції це означає, що на території України не прийматимуться документи цих країн, завірені апостилем, а продовжує застосовуватись вимога дотримання процедури консульської легалізації. Тому, оскільки заява про дарування сертифікатів від 10 жовтня 2005 року, що укладена в [ADDRESS] (а.с. 7,8), не пройшла процедуру консульської легалізації, апеляційний суд не може погодитися з висновком про те, що цей документ є іноземним офіційним документом - договором дарування, і він не може бути належним доказом по справі у розумінні ст. 58 ЦПК України. В матеріалах справи також відсутні докази про звернення позивачки до відповідних органів із заявою про переоформлення зазначених сертифікатів. Заява на яку послався суд першої інстанції як на доказ звернення позивачки до Управління держземагенства у Добропільському районі Донецької області, відсутня, а відповідь на а.с.9 надана начальником відділу Держкомзема у Добропільському районі Донецької області адресована [PERSON], яка не є стороною по справі. В матеріалах справи відсутні повноваження останньої на звернення з вказаною заявою в інтересах позивачки. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав на те, що визнання позовних вимог відповідачем, третьою особою не суперечить закону не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, але такі висновки суду не відповідають нормам процесуального права з наступного. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Якщо сторона (її представник, повноваження якого не обмежені) визнавала обставини, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, суд посилається на це в рішенні як на підставу звільнення від доказування цих обставин (частина перша статті 61 ЦПК), а при прийнятті згідно зі статтею 178 ЦПК відмови сторони від визнання обставини - зазначає про його відхилення. У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50; далі - Конвенція). За змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до ст.. 174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить Закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб , суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З матеріалів справи вбачається, що на а.с.14 сільський голова Новоторецької сільської ради О.М. Кордюков дає згоду на визнання за [PERSON] права власності на земельні ділянки батьків, проте законні підстави для визнання позову відсутні з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В п. 7 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай). Як вбачається з матеріалів справи, позивачка не зверталася до компетентного органу про вирішення питання про порушення її законних прав. В позовній заяві позивачка зазначила про те, що батьки позивачки подарували їй спірні сертифікати й договір дарування був засвідчений нотаріусом, однак ці свідчення не відповідають дійсності, оскільки нотаріусом не було засвідчено вказаний договір дарування, а тільки засвідчено вірність копії документу та справжність підпису перекладача/а.с.7-8/,договір дарування сертифікатів не є іноземним офіційним документом - договором дарування, і він не може бути належним доказом по справі у розумінні ст. 58 ЦПК України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України 2001 року захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року (зі змінами від 2 жовтня 2012 року N 5394-VI, на час вирішення спору) визначив категорію осіб, які мають право на земельну частку (пай). Так, згідно зі ст. 1 Закону право на земельну частку (пай) мають такі категорії осіб: - Колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; - Громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; - Громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); - Громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, виселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, які самостійно переселилися з територій, які були радіоактивно забруднені, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які живуть в сільській місцевості. Згідно зі статтею 2 Закону, основним документом, що засвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Земельний сертифікат - це в першу чергу документ, який засвідчує право його власника на земельну частку і визначає її умовний розмір і вартість. Відповідно до ст.3Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Відповідно до п.п.б п.15 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, у редакції від 05.01.2013 року, що діяв на момент прийняття рішення судом першої інстанції до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, не допускається: б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2016 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що регулюють земельні відносини, в частині порядку переходу права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення. Звертаючись до суду з вказаним позовом [PERSON] не надала доказів про те, що вона відповідно до сертифіката має право на земельну ділянку, не надала доказів про те, що вона у досудовому порядку зверталася до компетентних органів для вирішення її спору у законний спосіб, не надала суду доказів про порушення її законних прав з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками. Таким чином колегією апеляційного суду встановлено, що у [PERSON] не виникло право на захист порушених прав та інтересів щодо спірної земельної ділянки на підставі ст. 3 ЦПК України. Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги у частині того, що ТОВ «Бета-Агро-Інвест» не було залучено до справи й рішенням суду були порушені їх права, оскільки суд першої інстанції, розглядаючи справу не вияснив, яким чином [PERSON] фактично користувалася спірною земельною ділянкою, чи не знаходилася вказана ділянка в оренді або в користуванні у іншої особи, та таке інше. З огляду на викладене,колегія апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції не виконав вимог закону про законність та обґрунтованість рішення суду, неповно з'ясував обставини що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у позові.

Outcome: dismissed