Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

01 грудня 2014 року позивачем подано позов про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації неповнолітньому [PERSON], [INFO] без дозволу батька [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що знаходиться у шлюбі з [PERSON] Від спільного проживання мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В серпні 2014 року вони припинили фактичні шлюбні відносини, у зв'язку з чим проживають окремо один від одного. Юридично шлюб між ними не розірвано. За взаємною згодою з відповідачем малолітній син проживає разом з нею. У зв'язку з тим, що територія Донецької області є тимчасово окупованою і поблизу розташованих містах йдуть бойові дії, вона стурбована за життя своєї дитини. З цих підстав, вона прийняла рішення тимчасово виїхати до Російської Федерації, де проживає її батько [PERSON], 1951 року народження, але відповідач відмовляє їй у наданні дозволу на вивіз сина [PERSON], не пояснюючи об'єктивних причин. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. В обґрунтування своїх заперечень суду пояснив, що він стурбований тим, що позивач має намір вивести до Російської Федерації їх спільного сина [PERSON], оскільки він не знає де і в яких умовах проживає рідний батько позивача по справі, який він чоловік. Претензій до позивача по справі стосовно її людських якостей та способу життя він не має, характеризує її тільки з позитивної сторони. Однак, він стурбований тим, що дружина має намір вивезти дитину до Російської Федерації. Тим більше, що подорожувати їм прийдеться через міста, які знаходяться в тимчасовій окупації. Наряду з цим, коли позивач вивезе дитину за кордон до Російської Федерації, він не зможе відвідувати дитину, достатньо уваги приділяти її вихованню та розвитку. З цих підстав, просить повністю відмовити в задоволенні заявлених вимог. Представник третьої особи Портна І.В. в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, вирішення справи залишила на розсуд суду. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони по справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 13 березня 2014 року Кіровською селищною радою міста Дзержинська Донецької області, за актовим записом № 5 (а.с. 11). Від спільного проживання 26.05.2014 року у них народився син [PERSON]. У відповідності до свідоцтва про народження батьком дитини записаний відповідач по справі - [PERSON] (а.с. 12). Судом з'ясовано, що повністю підтверджено сторонами по справі, з серпня 2014 року шлюбні відносини між ними фактично припинені, у зв'язку з чим спільно не проживають. Малолітня дитина залишилась разом з матір'ю, позивачем по справі. Між сторонами по справі виник спір з приводу відмови відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. У зв'язку з цим суд зазначає. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти, у разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених п. 4 цих Правил - паспорт (п. 17); оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду (п. 18). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Проаналізувавши всі обставини справи, та враховуючи, що територія міста Дзержинська, де проживає позивач з сином на даний момент є небезпечним місцем, у зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], уродженця с. Кірове м. Дзержинська Донецької області в супроводі його матері [PERSON], [INFO], уродженки с. Ільпирський Карагинського району Камчатської області з метою забезпечення його життя і здоров'я, відповідає інтересам дитини. Отже, суд не вбачає підстав в ненаданні тимчасового дозволу на виїзд за кордон до Російської Федерації неповнолітньому [PERSON], [INFO], уродженцю с. Кірове, м.Дзержинська Донецької області, Україна без згоди батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON],[INFO], уродженки с. Ільпирський Карагинського району Камчатської області. В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово до 01 березня 2015 року. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial