Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державного агенства водних ресурсів України про визнання незаконними наказів та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 25 травня 2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалено рішення по справі № 127/6073/16-ц, яким позивача було поновлено на посаді начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів на умовах строкового трудового договору з терміном дії до 30 квітня 2018 року, виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13\~839,18 грн. На виконання вищевказаного рішення суду, Державним агентством водних ресурсів України 15 серпня 2016 року було видано наказ № 153-ОС про поновлення [PERSON] на посаді начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів та підписано Додаткову угоду №4 до контракту від 04.05.2011 року № 48, з терміном дії по 30 квітня 2018 року включно. Позивач зазначає, що одночасно з наказом № 153-ОС відповідачем також було видано ще два накази, а саме: -наказ № 154-ос «Про проведення службового розслідування» щодо діяльності позивача; -наказ № 155-ОС «Про відсторонення [PERSON]», відповідно до якого останнього відсторонено від виконання обов'язків за посадою начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів на період проведення службового розслідування з 15.08.2016р. по 14.10.2016р. На думку позивача, вищевказані накази є протиправними, оскільки вони видані відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування № 950. Однак, посада позивача не відноситься до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, тобто [PERSON] не є державним службовцем, в зв'язку з чим, застосування вищевказаного Порядку є незаконним. Таким чином, відповідачем було грубо порушено законні права [PERSON] та завдано останьому моральну шкоду яка полягає в порушені нормального способу життя, спричинення стресу, що призвело до різкого погіршення стану здоров'я. Відсутність матеріального забезпечення поставило позивача та його сім'ю в скрутне матеріальне становище, що заподіює [PERSON] додаткових переживань. Розмір моральної шкоди позивач оцінив у 10\~000 грн. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати незаконним та скасувати наказ Державного агенства водних ресурсів України № 154-ОС від 15.08.2016 року «Про проведення службового розслідування»; визнати незаконним та скасувати наказ Державного агенства водних ресурсів України № 155-ОС від 15.08.2016 року «Про відсторонення [PERSON]», а також стягнути з Державного агенства водних ресурсів України на користь [PERSON] відшкодування моральної шкоди в розмірі 10\~000 грн. Ухвалою суду від 19 вересня 2016 року клопотання представника відповідача було задоволено та залучено до участі в справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів. Під час розгляду справи по суті представником позивача було подано суду заяву про зміну (доповнення) підстав позову, відповідно до якої підставою для проведення службового розслідування став лист Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів від 01.08.2016 року № 05/1457-1, в якому наведені порушення при веденні фінансово-господарської діяльності. Однак дані факти вже були предметом перевірки при здійсненні внутрішнього аудиту, проведеного аудиторською групою, згідно направлення Державодагенства на проведення внутрішнього аудиту від 28.08.2015 року. Так, за наслідками проведеного аудиту був складений аудиторський звіт від 29.09.2015 року, з якого вбачається, що перевірці підлягали ті ж самі факти та обставини, які перевірялися при проведенні службового розслідування (а.с. 182-187). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, разом із доповненнями, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Державного агенства водних ресурсів України [PERSON] позов не визнала, надала заперечення та пояснила, що підставою для проведення службового розслідування відносно позивача було невиконання або неналежне виконання ним своїх службових обов'язків, що заподіяло значну матеріальну шкоду. Також додала, що [PERSON] відноситься до осіб уповноважених на виконання функцій держави, оскільки виконує функції, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків. Щодо твердження позивача про факти, викладені в листі Південно-Бузького БУВР від 01.08.2016 № 05/1457-1 вже були предметом перевірки є необгрунтованими так, як внутрішній аудит БУВР Південного Бугу проводився з метою перевірки фактів, викладених у скаргах про корупцію, а не фактів, які стали підставою для проведення службового розслідування. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то вона є похідною та прийняття оскаржуваних позивачем розпоряджень відбулося у відповідності до норм чинного законодавства, тому вимога є безпідставною. Доводи позивача про порушення його нормального способу життя, спричинення стресу, що призвело до різкого погіршення стану здоров'я, не підтверджені належним чином. Просила відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала письмові пояснення та пояснила, що при проведенні реорганізації Басейнового управління водних ресурсів Південного Бугу, членами комісії з реорганізації було виявлено ряд порушень фінансово-господарської діяльності організації на суму нестачі та збитків у розмірі 211\~502,52 грн. із-за неефективного керівництва [PERSON] Також зазначила, що позивач обіймає посаду начальника Вінницького РУВР, виконував функції, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов'язків, тому він відноситься до осіб уповноважених на виконання функцій держави. Просила відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно Положення про Вінницьке регіональне управління водних ресурсів, затвердженого Наказом Державного агенства водних ресурсів України від 25.12.2015 року № 161, Вінницьке регіональне управління водних ресурсів є бюджетною неприбутковою організацією і належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства та гідротехнічної меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів Державного агенства водних ресурсів України (а.с. 11-12 Т.1). Вінницьке РУВР є правонаступником усіх прав і обов'язків Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг. Розділом 6 зазначеного Положення визначено, що управлінням Вінницького РУВР здійснюють Держводагенство та Південно- Бузьке БУВР. Вінницьке РУВР очолює начальник, який здійснює повноваження, визначені п. 6.5. Положення. Слід зазначити, що 25 лютого 2016 року за № 17 наказом Державного агенства водних ресурсів України було затверджено Положення про Вінницьке регіональне управління водних ресурсів, яке є аналогічне вищевказаному Положенню (а.с. 94-104 Т.1). В п. 6.3.1. вищевказаного Положення зазначенно, що Південно-Бузьке БУВР здійснює контороль за ефективним використанням майна, що є у державній власності і закріплене за Вінницьким РУВР. Відповідно до Положення про Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів, затвердженого наказом Державного агенства водних ресурсів України від 30.03.2016 року №42, Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів є бюджетною неприбутковою організацією і належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері водного господарства і гідротехнічної меліорації земель, управління, використання та відтворення поверхневих водних ресурсів Державного агенства водних ресурсів України. Виконання покладених завдань та функцій у межах зони діяльності на території Вінницької області Південно-Бузьке БУВР здійснює через Вінницьке регіональне управління водних ресурсів (а.с. 57-63 Т.1). З Додаткової угоди №4 до контракту від 4 травня 2011 року № 48, укладеної між в.о. [PERSON] Державного агенства водних ресурсів України [PERSON] та [PERSON], суд вбачає, що було внесено зміни до Контракту від 4 травня 2011 року №48 та слова «Басейнове управління водних ресурсів річки Південний Буг» замінено словами « Вінницьке регіональне управління водних ресурсів». Дана угода набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та діє по 30 квітня 2018 року включно (а.с. 10 Т.1). Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2016 року по справі № 127/6073/16-ц, позов [PERSON] був задоволений та визнано незаконним Наказ Державного агентства водних ресурсів України від 29.02.2016 р. №42-ос «Про звільнення [PERSON]»; поновлено [PERSON] на роботі на посаді начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів на умовах строкового трудового договору з терміном дії до 30 квітня 2018 року; виплачено [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13839,18 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.\~\~Стягнуто з Державного агентства водних ресурсів України судовий збір у дохід держави в розмірі 1553,60 грн. (а.с. 4-6 Т.1). Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 липня 2016 року вищевказане рішення суду було залишено без змін (а.с. 7-9 Т.1). Частиною третьою ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до наказу Державного агенства водних ресурсів України № 853-ос від 15.08.2016 року «Про поновлення [PERSON]», встановлено, що на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.05.2016 та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 20.07.2016 року по справі № 127/6073/16-ц було поновлено [PERSON] на посаді начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів з 01.03.2016 року на умовах строкового трудового договору (контракту від 04.05.2011 № 48) з терміном дії по 30.04.2018 включно. [PERSON][PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за рахунок коштів Вінницького РУВР. (а.с. 13 Т.1). Також наказом Державного агенства водних ресурсів України № 154-ос від 15.08.2016 року «Про проведення службового розслідування», наказано провести службове розслідування у період з 15 серпня по 14 жовтня 2016 року щодо фактів, викладених у листі Південно-Бузького БУВР від 01.08.2016 № 05/1457-1 стосовно діяльності [PERSON] (а.с. 14 Т.1). Крім того, 15 серпня 2016 року Державним агенством водних ресурсів України видано наказ № 155-ос від 15.08.2016 року «Про відсторонення [PERSON]», зі змісту якого вбачається, що відповідно до Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою КМУ від 13.06.2000 № 950, [PERSON] було відсторонено від виконання обов'язків за посадою начальника Вінницького регіонального управління водних ресурсів на період проведення службового розслідування з 15 серпня по 14 жовтня 2016 року (а.с. 15 Т.1). Підставою даного наказу є подання голови комісії з проведення службового розслідування [PERSON] від 15.08.2016 року. Згідно п. 1 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 р. № 950, відповідно до цього Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування може бути проведено службове розслідування: -у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян; - у разі недодержання ними законодавства про державну службу, службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства; - на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри; - з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або повязаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України Про запобігання корупції в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого субєкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення. Отже, зі змісту даного Порядку вбачається, що службове розслідування може бути проведено щодо осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», субєктами, на яких поширюються дія цього Закону, є: 1) особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування: а) Президент України, [PERSON] Верховної [PERSON] України, його Перший заступник та заступник, Премєр-міністр України, Перший віце-премєр-міністр України, віце-премєр-міністри України, міністри, інші керівники центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, та їх заступники, [PERSON] Служби безпеки України, Генеральний прокурор, [PERSON] Національного банку України, [PERSON] та інші члени Рахункової палати, Уповноважений Верховної [PERSON] України з прав людини, [PERSON] Верховної [PERSON] Автономної Республіки Крим, [PERSON] міністрів Автономної Республіки Крим; б) народні депутати України, депутати Верховної [PERSON] Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови; в) державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування; г) військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби; ґ) судді, судді Конституційного Суду України, [PERSON], заступник [PERSON], члени, інспектори Вищої ради правосуддя, посадові особи секретаріату Вищої ради правосуддя, [PERSON], заступник [PERSON], члени, інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, посадові особи секретаріату цієї Комісії, посадові особи Державної судової адміністрації України, присяжні (під час виконання ними обовязків у суді); д) особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України; е) посадові та службові особи органів прокуратури, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, дипломатичної служби, державної лісової охорони, державної охорони природно-заповідного фонду, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи; є) члени Національного агентства з питань запобігання корупції; ж) члени Центральної виборчої комісії; з) поліцейські; и) посадові та службові особи інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим; і) члени державних колегіальних органів. Суд звертає увагу на те, що даний перелік осіб є вичерпним. Отже, аналізуючи вищевказані матеріали справи та законодавство, суд прийшов до висновку, що начальник бюджетної неприбуткової організації, якою є Вінницьке РУВР, не відноситься до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування в розумінні Порядку № 950. В звязку з цим, правові підстави для проведення Держводагенством службового розслідування, згідно Порядку № 950, відсутні. Суд критично ставиться щодо посилання представника відповідача на розяснення Міністерства юстиції України (лист від 01.11.2006 № 22-48-548), де зазначено хто є службовими особами, оскільки розяснення носить рекомендаційний характер, а закон має вищу юридичну силу. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності (ст. 2 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади»). Згідно ст. 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної [PERSON] України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Таким чином,наказ Державного агенства водних ресурсів України № 154-ОС від 15.08.2016 року «Про проведення службового розслідування» є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки суперечить Порядку № 950. Слід зазначити, що підставою для проведення службового розслідування став лист Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів від 01.08.2016р. № 05/1457-1, в якому зазначені порушення при веденні фінансово-господарської діяльності. Так, згідно листа Південно-Бузького басейнового управління водних ресурсів № 05/1457-1 від 01.08.2016 року «Про службове розслідування», Державному агенству водних ресурсів України було повідомлено що, під час проведення реорганізації Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг, відповідно до наказу Держводагенства від 02.12.2015 № 146 «Про реорганізацію Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг» були виявленні порушення при веденні фінансово-господарської діяльності, а саме: - відсутність правовстановлюючих документів Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг; - при проведенні інвентаризації відповідно до Наказу № 46 виявлена нестача на суму 211\~502,52 грн. (а.с. 50-52 Т.1). Також зі змісту даного листа вбачається, що начальник Південно-Бузького БУВР просить створити комісію з проведення службового розслідування стосовно діяльності [PERSON] на посаді начальника БУВР річки Південний Буг. Факт наявності даних порушень підтверджується Протоколом інвентаризаційної комісії від 19 лютого 2016 року (а.с. 84-86 Т.1). З відновленого Аудиторського звіту про результати проведення фінансового аудиту та аудиту ефективності в Басейному управлінні водних ресурсів річки Південний Буг на тему «Аудит фінансово-господарської діяльності та оцінка ефективності управлінських рішень керівника БУВР Південного Бугу щодо питань висвітлених в скарзі про корупцію в Держводагенстві» за період з 01.01.2013 по 30.06.2015 від 29 вересня 2015 року № 14-13-38, суд вбачає, що зазначені управлінські рішення [PERSON] були неефективними, створювали напругу в колективі, містили ознаки порушення законодавства щодо діяльності профспілкових, громадських організацій, порушення свобод громадян України (а.с. 150-171 Т.1). Так, зі змісту даного Аудиторського звіту вбачається, що перевірці підлягали ті самі факти та обставини, що перевірялися при проведенні службового розслідування, зокрема наявність чи відсутність товарно-матеріальних цінностей, транспортних засобів, площі та порядок використання частини адмінбудівлі по вул. Хмельницьке шосе, 13; придбання у Літинської виправної колонії № 123 УДПтСУ у Вінницькій області відсіву та каменю. В даному звіті наведений перелік недоліків та надані рекомендації за результатами проведеного аудиту, однак будь-яких заходів дисциплінарного чи матеріального впливу до [PERSON] не було застосовано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що факти викладені у вищезазначеному листі, вже були предметом перевірки під час здійснення внутрішнього аудиту, проведеного аудиторською групою, згідно направлення Державодагенства на проведення внутрішнього аудиту від 28.08.2015 року. Щодо наказу Державного агенства водних ресурсів України № 155-ОС від 15.08.2016 року «Про відсторонення [PERSON]», то він також був виданий відповідно до норм Порядку № 950. Так, відповідно до п. 4 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 р. № 950, службове розслідування проводиться з відстороненням особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, від виконання повноважень за посадою або без такого відсторонення. Рішення про відсторонення приймається за поданням голови комісії з проведення службового розслідування керівником органу державної влади, в якому працює особа. Разом з тим, начальник Вінницького РУВР не відноситься до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, тому на нього не поширюється дія Положення № 950. Крім того, наказ № 155-ос є похідним від наказу № 154-ос «Про проведення службового розслідування», тому він також є незаконним та підлягає скасуванню. В той же час, суд вбачає, що 15 серпня 2016 року [PERSON] було поновлено на роботі, з одночасним винесенням оскаржуваних наказів «Про проведення службового розслідування» та «Про відсторонення [PERSON]», в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що відповідач навмисно здійснював неправомірні дії щодо недопущення [PERSON] до виконання його трудових обовязків. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати незаконними та скасувати накази Державного агенства водних ресурсів України № 154-ОС «Про проведення службового розслідування» та № 155-ОС «Про відсторонення [PERSON]», оскільки вони є незаконними. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Також ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Матеріалами справи підтверджено, що права [PERSON] були порушені, зокрема незаконно видані накази Державним агенством водних ресурсів України «Про проведення службового розслідування» та «Про відсторонення [PERSON]», в зв'язку з чим, позивачу було завдано стрес та погіршення стану здоров'я, завдало додаткових переживань через позбавлення матеріального забезпечення. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не отримував заробітну плату у серпні, вересні 2016 року, тобто в період видачі спірних наказів (а.с. 14 Т.2). Даний факт також підтверджено в судовому засіданні показами представника позивача та не заперечувалося представником відповідача та представником третьої особи, а також ними підтверджено те, що [PERSON] не отримує заробітню плату по даний час. Таким чином, суд вбачає наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача - відповідача та вини останнього в її заподіянні. Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн. Разом з тим, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Вищевказаної Постанови Пленуму). Так, судом враховано, що протиправні дії відповідача є доведеними, [PERSON] неправомірними діями відповідача було завдано моральних страждань, а відсутність матеріального забезпечення поставило його і його сім'ю в скрутне матеріальне становище, тому суд вважає за доцільне відшкодувати позивачу завдану йому моральну шкоду в розмірі лише 3\~000 грн., оскільки достатньо необхідних належних та допустимих доказів підтвердження завдання йому моральної шкоди на суму 10\~000 грн. ним надано не було. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Державного агенства водних ресурсів України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Південно-Бузьке басейнове управління водних ресурсів, про визнання незаконними наказів та відшкодування моральної шкоди частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути - 1102,40 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial