Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним п. 6.5. кредитного договору від 30.07.2008 року, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30.07.2008 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником є Публічне акціонерне товариства "Альфа-Банк") було укладено кредитний договір №SME0016183, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 49900 доларів США на строк користування 24 календарні місяці зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 21,5% річних. Вважає, що п. 6.5. розділу 6 (прикінцеві положення) кредитного договору в частині судового захисту прав та законних інтересів у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнський громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» обмежує її право на звернення до суду зі місцем проживання чи виконання договору, ставить в нерівні умови у порівнянні з банком, а отже суперечить ст. ст. 8, 55, 127 Конституції України, Законом України «Про захист прав споживачів», який надає можливість захищати свої права в загальному суді. З цих підстав просить визнати недійсним п. 6.5. кредитного договору. Крім того, позивач просить скасувати повністю рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнський громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 31.03.2011, з тих підстав, що справа не підвідомча третейському суду. В подальшому позивач змінив вимоги шляхом подання до суду уточненої позовної заяви, у якій він просить суд виключити пункт 6.5. з кредитного договору № SME0016183 від 30.07.2008 року, укладеного між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником є Публічне акціонерне товариства "Альфа-Банк") та [PERSON]. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з*явився, про слухання справи повідомлений вчасно та належним чином, поважних причин неявки до суду не надав , заява про розгляд справи у його відсутність до суду не надходила, в своїх запереченнях просить закрити провадження по справі посилаючись на те, що рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09.11.2012 вже винесенно рішення за позовними вимогами про визнання недійсним п.6.5 кредитного договору, що є предметом данного позову. Судом прийняте рішення про заочний розгляд справи в силу ст.. 224 ЦПК України. Дослідивши докази по справі, встановивши такі факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено, що 30 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк») та [PERSON] укладений кредитний договір №SME0016183, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 49900,00 доларів США на строк користування 24 календарні місяці зі сплатою відсотків за користування 21,5% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує цивільні правовідносини. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. У п. 3 постанови № 5 "Про практику розгляду цивільних справ про захист прав споживачів" Пленум Верховного Суду України зазначив, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму, побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Як вбачається з п. 6.5. кредитного договору передбачено, що усі спори, розбіжності або вимоги, які пов'язані з договором або стосуються його виконання, порушення, припинення дії або недійсності, сторони намагатимуться вирішити шляхом переговорів. Судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні даного договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійнодіючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у відповідності до його регламенту. Відповідно до статті 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом від 03 лютого 2011 року № 2983-VI) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15, який за змістом статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом статті 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Поряд з цим, частиною 4 ст. 652 згаданого вище Кодексу передбачено, що зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Частиною 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Оскільки, п. 6.5. кредитного договору суперечить приписам законодавства, позовні вимоги підлягають задоволенню. Також суд не бере до уваги заперечення відповідача про те, що рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09.11.2012 вже винесенно рішення за позовними вимогами про визнання недійсним п.6.5 кредитного договору, що є предметом данного позову, у звязку з чим на думку представника відповідача справа підлягає закриттю, оскільки в позовних вимогах, що розглядається судом ставиться питання про зміну кредитного договору та виключення п.6.5 з цього договору у зв*язку з істотними змінами обставин.

Outcome: approved