Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

25.03.2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, який 24.10.2016 року було уточнено, до ПрАТ "Північний ГЗК" про стягнення невиплаченої при звільнені вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої невиплатою вихідної допомоги. В обгрунтування зазначає, що він з 19.02.2001 до 10.03.2009 року пропрацював у відповідача. Наказом від 10.03.2009 року за №154 був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію по інвалідності. У січні 2016 року дізнався, що відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 рр. відповідач повинен був сплатити мені вихідну допомогу в розмірі одномісячної заробітньої плати у звязку із тим, що позивач пропрацював на підприємстві 7,5 років. 16.03.2016 р. позивач надіслав на адресу ПрАТ запит, щодо виплати йому вихідної допомоги, на що листом від 08.04.2016 року №19/12 йому було повідомлено, що йому було виплачено вихідну допомогу у розмірі 5027,28 грн. та будь яка заборгованість відсутня. Позивач з даним листом не згодний, оскільки йому було виплачено компенсація за невикористану відпустку у розмірі 5027,28 грн., тоді як одноразова допомога при звільненні становить 1834,25 грн. В звязку із чим позивач також просить стягнути з відповідача виплатити середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за три роки, тобто з 11.03.2009 по 11.03.2012 р. Розрахунок (1834,25 грн. *36 місяців = 66033 грн.), де 1834,25 грн. де середньомісячна заробітна плата, 36 місяців це місяців у трьох роках. Крім того своїми діями відповідач завдав позивачу моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 5000 грн. Оскільки позивач пропрацював сумлінно на підприємстві стягнень не мав, не допускав порушень трудової дисципліни, а відповідач натомість порушив законодавство та не виконав сої обовязки.. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні\~\~вимоги підтримав в повному обсязі, при цьому послався на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала посилаючись на письмові заперечення в яких зазначила, що Колективним договором, який був чинний з 2007-2008 роки дійсно передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію по інвалідності за загальним захворюванням за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті від 7,5 до 15 років- середньомісячну заробітну плату працівника (від 55 років, чоловікам від 60 років). Зазначає, що оскільки позивачу на момент звільнення не було 60 років, то і одноразова допомога йому не виплачувалась. Також зазначає, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, що позивач був повідомлений 10.03.2009 року про належну йому для виплати суму у розмірі 5027,28 грн., що підтверджується його особистим підписом, а тому підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає. Оскільки відповідач не порушував законодавства та здійснив всі розрахунки при звільнені тому і підстав для виплати моральної шкоди немає. Також зазначив, що позивач звільнилася із підприємства 2009 року, тому передбачений\~ст. 233 КЗпП України\~строк звернення до суду сплинув. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 19.02.2001 року по 10.03.2009 р. перебував у трудових відносинах з ВАТ «ПівнГЗК» (в подальшому ПрАТ "ПівнГЗК") на посаді водія великовантажного автомобіля в карєрі, а.с. 3-4. Наказом №154 від 10.03.2009 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію по інвалідності, а.с. 38. Відповідачем даний факт не заперечується. Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 610 від 04.04.2016 року, середньомісячна\~\~заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням протягом січня - лютого 2009 року\~ склала - 1834,25 грн. (а.с.42). Згідно інформаційної довідки за березень 2009 року, що не заперечувалось представником відповідача, [PERSON] при звільненні із підприємства було нараховано 5626,58 грн. компенсація відпустки при звільнені, (а.с.41). Згідно до ст.ст.11,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до положень\~ст. 13 КЗпП України\~колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Як слідує з Спільної постанови №2/100 від 02.01.2009 про внесення змін до п.7.5 колективного договору на 2007-2008 роки, встановлено зобовязання роботодавця виплачувати\~\~працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням\~\~одноразову допомогу в розмірі,\~\~залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років- середньомісячні заробітну плату працівника (а.с.28). Відповідно до п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, працівник підприємства гірничо - металургійного комплексу має право при виході на пенсію на одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років\~двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. (а.с. 29-30). Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII\~встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також, стаття 9 цього Закону\~передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. З урахуванням викладеного і того, що колективний договір\~ПрАТ "Північний ГЗК" погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої Угоди, оскільки встановлює обовязковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої Угоди, виконання якої є обовязком для відповідача. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту) яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи. Як встановлено у судовому засіданні , [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу повних 8 років 19 днів та був звільнений за власним бажанням у зв»язку із виходом на пенсію . Таким чином суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плати.\~\~ Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100\~( із змінами та допосвненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата,\~\~якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Так, позивач був звільнений з підприємства відповідача 10 березня 2009 року, тому розрахунковим періодом є два поперердні повні місяці\~лютий 2009 року, січень 2009 року. Оскільки на підприємстві ведеться підсумковий облік робочого часу, а кількість годин за графіком роботи [PERSON] становить 162,5 , середньомісячне число робочих годин складає 159,5 годин (319/2), то розмір середньомісячної зарплати складає 1834,25 грн. При середньомісячній заробітній платі 1834,25 грн. вихідна допомога повинна становити 1834,25 грн., яка при звільненні позивачу не була виплачена . Приписами \~ст. 47 КЗпП України\~встановлений обов»язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями\~ст. 117 КЗпП України\~встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно до\~ст. 117 КЗпП України\~в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в\~ст. 116 цього кодексу\~при відсутності\~\~спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні\~\~виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно роз»яснень, викладених у п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~ при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв»язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Представник позивача просив стягнути з відповідача середнього заробітку за час затримки за період з 11.03.2009 р. по 11.03.2012 р. тобто за 36 місяців, розмір якого становить 66033 грн., виходячи з розрахунку : 1834,25 грн. *36 міс. = 66033 грн., з яким суд погоджується . Суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, це право позивача. При цьому доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необгрунтованими з огляду на наступне. Згідно ч.2\~ст. 233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~роз'яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2\~ст. 233 КЗпП України, статей\~1, 12 Закону України «Про оплату праці»\~Конституційний Суд України розяснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, згідно\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці»\~структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує вимоги ст.237-1 КзПП України і згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначає розмір відшкодування моральної шкоди в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача, а також характеру і тривалості страждань, стан здоровя потерпілого, тривалість роботи у відповідача, наявність втрати професійної працездатності та можливість направлення коштів для її своєчасного відновлення. З урахуванням вищенаведеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, у цій частині позов слід задовольнити частково та стягнути на користь позивача 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди, вважаючи суму, що вимагає позивач, завищеною. Також згідно до положень\~ст. 88 ЦПК України\~з ПрАТ «ПівнГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 1280 грн. На підставі ст.ст.47,\~97,\~116,\~117,\~233,237-1 КЗпП України,

Outcome: partial