Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

У червні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначає, що 22.02.2008 року між ним і ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є відповідач, був укладений договір про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608. Крім того, між ним і банком була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит, згідно з якою банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на строк з 09.09.2008 року по 22.02.2018 року включно у вигляді строкового кредиту в розмірі 32938,74 доларів США. В подальшому кредитор направив йому письмові вимоги щодо повернення кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з для отримання вимоги, а саме: № [NUMBER] від 09.09.2010 року, № 30/1.0/2-339 від 25.02.2013 року, № 10 від 03.08.2016 року. Позивач вважає, що з часу направлення банком першої вимоги строк дії кредитного договору достроково припинено банком в односторонньому порядку. Отже, направивши письмову вимоги від 09.09.2010 року, кредитор змінив строк дії договору, періодичності платежів та сплати процентів за користування кредитом та кредитний договір припинив свою дію. За цих підстав позивач просить визнати припиненою з 09.09.2010 року додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608 від 22.02.2008 року, укладену між ним і ЗАТ КБ "ПриватБанк". Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року було відкрито провадження у даній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав письмовий відзив, у якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] , посилаючись на те, що позивач не виконав умови кредитного договору, про що свідчить стягнення з нього в судовому порядку заборгованості та відкриття виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв`язку з чим зобов`язання за договором та додатковою угодою не є припиненими. Крім того, просив застосувати позовну давність до вимог [PERSON] . Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з наступних підстав: Судом встановлено, що 22 лютого 2008 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та позивачем [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608, відповідно до якого банк зобов`язався надати позивачу кредит у сумі 151500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом 15 % річних, а також інших платежів в порядку та на умовах, визначених цим договором, на строк до 22.02.2038 року. 9 вересня 2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608 від 22.02.2008 року, відповідно до якої банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № [NUMBER] на строк з 09.09.2008 року по 22.02.2018 року включно у вигляді строкового кредиту в розмірі 32938,74 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з цією додатковою угодою станом на 09.09.2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608 від 22.02.2008 року складає 154 482,70 грн., що еквівалентно 32 938,74 доларів США. Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином не виконував свої зобов`язання за договором. 9 вересня 2010 року банком позивачу як боржнику були направлені письмові вимоги про повернення суми кредиту в повному обсязі, нарахованих процентів, комісій та штрафних санкцій та попереджено про намір звернути стягнення на предмет застави (іпотеки). Письмові повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зобов`язань за кредитним договором також були направлені банком на адресу [PERSON] 25.02.2013 року та 03.08.2016 року. Заявляючи вимогу про визнання припиненою з 09.09.2010 року додаткової угоди до договору про іпотечний кредит № DNUHGI0000003608, позивач посилається на те, що, направивши йому письмову вимогу від 09.09.2010 року, банк достроково змінив строк дії договору, а тому такий договір припинив свою дію. Проте погодитися з позовними вимогами [PERSON] суд не може з огляду на таке: За статтею 626, 631 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною 2 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому підстави для припинення зобов`язання визначені у главі 50 ЦК України (статті 598 - 609 ЦК України). Так, згідно статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. За змістом статей 599-601, 604-609 ЦК України зобов`язання припиняється: 1) виконанням, проведеним належним чином; 2) за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); 3) зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; 4) за домовленістю сторін, зокрема, за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація); 5) внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; 6) поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 7) неможливістю виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; 8) смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою; 9) зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора; 10) ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу. Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Аналіз наведених норм не дає підстав для визнання кредитного договору припиненим у зв`язку з надсиланням боржнику кредитором вимоги про дострокове погашення заборгованості, сплати процентів та інших платежів, встановлених договором. Укладений між сторонами договір у даному випадку також не містить таких положень. Натомість цього, в договорі про іпотечний кредит та додатковій угоді до договору про іпотечний кредит сторони визначили строк їх дії до повного виконання зобов`язань. Суд враховує, що як укладений між сторонами договір про іпотечний кредит, так і додаткова угода до нього в установленому порядку не розірвані, зобов`язання за такими правочинами, зокрема станом на 09.09.2010 року, позичальником не виконані. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за іпотечним договором № DNUHGI0000003608 від 22.02.2008 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Згідно з цим рішенням станом на 07.08.2013 року заборгованість за договором склала 93150,16 доларів США. Крім того, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2016 року з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за договором № DNUHGI0000003608 станом на 10.06.2015 року в розмірі 94516,70 доларів США, яка складається з наступного: 32594,04 доларів США - заборгованість за кредитом, 24154,78 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 5173,89 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 32594,04 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Слід відзначити, що стягуючи з боржника [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором та звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суди виходи з чинності укладеного кредитного договору. Отже, на переконання суду, правові підстави для визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит припиненою з 09.09.2010 року відсутні, оскільки направлення кредитором письмової вимоги про дострокове погашення кредиту та сплату інших платежів, встановлених договором, лише змінює строк виконання боржником зобов`язання, але не припиняє правовідносин сторін за договором, тобто не припиняє строк договору, який визначений сторонами до повного виконання зобов`язань. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] . про визнання додаткової угоди до договору про іпотечний кредит припиненою з 09.09.2010 року необхідно відмовити з підстав його необґрунтованості.

Outcome: dismissed