Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-12 00:00:00

25 липня 2019 року позивач звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача в якому зазначила, що з [PERSON] перебуває у шлюбі з 14.07.2012 року, який зареєстровано відділом ЗАГС Адміністрації Єланського муніципального району Волгоградської області, актовий запис № 68. Дітей від шлюбу не мають. Подружнє життя в сторін не склалося, шлюбні стосунки припинені з квітня 2014 року. Позивач вважає, що сім`ю зберегти неможливо, оскільки примирення між ними бути не може. За станом здоров`я вона не може подати позов до суду за місцем проживання відповідача. Крім того відповідач надав нотаріально завірену заяву про згоду на розірвання шлюбу на території України. В зв`язку з викладеним позивач просила розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище " [PERSON] ". Позивач в підготовче засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розглянути справу без її участі (а.с.15). Відповідач в підготовче засідання надіслав нотаріально завірену заяву в якій не заперечував проти розгляду справи судом України за місцем проживання позивача, не заперечував проти задоволення позовних вимог та проти розгляду справи за його відсутності (а.с.9). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач та відповідач уклали шлюб 14 липня 2012 року, який зареєстровано відділом ЗАГС Адміністрації Єланського муніципального району Волгоградської області, актовий запис № 68, що вбачається з свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7). Від шлюбу сторони дітей не мають, через несумісність характерів та різних поглядів на життя вони припинили сумісне проживання та з 2014 року проживають окремо: позивач на території України, відповідач, на території Російської Федерації. Факт проживання позивача на території України підтверджується копією паспорту громадянина України, де в графі місце проживання зазначено [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про міжнародне приватне право", особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно ч.1 ст.58 зазначеного Закону, шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 ЗУ "Про міжнародне приватне право", правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Згідно ст.63 ЗУ "Про міжнародне приватне право", припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Матеріалами справи встановлено, що позивач є громадянкою України, а відповідач - громадянином Російської Федерації. Шлюб укладений у Російській Федерації. При цьому, на даний час подружжя проживає кожен в своїй країні, громадянами якої вони є. Відповідач надав до суду нотаріально завірену заяву в якій не заперечував проти розгляду справи судом України за місцем проживання позивача. За такого, суд доходить висновку, що при вирішенні справи слід застосувати норми законодавства України. Згідно зі ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, згідно до ст.110 СК України. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Стаття 113 СК України передбачає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114, ч.3 ст.115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі викладеного суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача обов`язок по відшкодуванню позивачу судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved