Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

В серпні 2015 року позивач КП "Центр обслуговування споживачів Шевченківського району" звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому просив суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.09.2004 р. по 01.07.2014р. у розмірі основного боргу - 11356,19 грн.; інфляційні нарахування у розмірі - 14203,49 грн., 3,0 % річних в сумі - 2 488,72 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачі є наймачами квартири [ADDRESS], куди отримують комунальні послуги, але не в повному обсязі сплачують плату за користування ними. Так, за час користування вказаним житловим приміщенням відповідачам надавались комунальні послуги, а саме: холодне водопостачання, гаряче водопостачання, користування тепловою енергією, вивезення побутових відходів, водовідведення, газ, а також інші послуги з утримання будинку та прибудинкової території. До того ж відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату за комунальні послуги, однак платежі здійснював не регулярно, внаслідок чого утворився борг за період з 01.09.2004 р. по 01.07.2014р. у загальній сумі - 28048,4 грн., а оскільки відповідачі у добровільному порядку борг не погашає, тому позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтримавши свої письмові пояснення, заперечуючи проти заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки вказаний строк переривався шляхом часткової сплати відповідачем заборгованості, а тому при зверненні до суду із цим позовом строк позовної давності пропущено не було. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та просила суд застосувати строк позовної давності до усіх вимог, оскільки він був пропущений позивачем з огляду на той період, за який просив позивач стягнути борг. Крім того, вказала, що вона є єдиним власником в повній мірі вказаної квартири,а зазначений у позові її син лише там зареєстрований. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - Позивач) створено відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 року № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001 року. Згідно статуту КП «ЦОС Шевченківського району» від 2012 року передбачено: 2.2.1 Забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених Підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених Підприємством безпосередньо зі споживачами послуг. 2.2.1.Здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень. 2.2.2.Забезпечення збору платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників послуг. 2.2.4. Здійснення комплексних заходів по підвищенню платіжної дисципліни населення. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом - відповідач [PERSON] є власником приватизованої квартири [ADDRESS], що підтверджується довідкою Форми №3 (а.с. 5). Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Відповідно до ст. 20 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги" споживачі зобов'язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (далі - Правила), плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п. 18 Правил). Наявність взаємовідносин між позивачем та відповідачем, а отже, і виникнення цивільних прав і обов'язків, підтверджується діями сторін: позивач здійснює надання житлово-комунальних послуг до помешкання відповідачів (водопостачання, опалення), а відповідачі отримують та користуються даними послугами та відповідно зобов'язані здійснювати оплату наданих житлово-комунальних послуг. З огляду на відсутність належних і допустимих доказів оформленого та зареєстрованого за відповідачем [PERSON] права власності на об»єкт нерухомості, що утримання якого виник спір, підстав для стягнення з нього визначеної позивачем заборгованості суд не вбачає. Таким чином, судом встановлено, що заборгованість відповідача [PERSON] за спожиті та нараховані на площу належної їй квартири житлово-комунальні послуги становить - 11 356,19 грн., яка утворилася, внаслідок систематичної не сплати нарахувань за період з 01.09.2004 р. по 01.07.2014 р. (а.с. 6-7). Між тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідачів боргу за період по 01.09.2004 року, оскільки в розумінні вимог ст.10,57-60 ЦПК України, представником позивача не було доведено в судовому засіданні належними і допустимими доказами обґрунтованість і підстави нарахування визначеної ним заборгованості до цією дати в сумі - 6921,17 грн. Посилання представника позивача на те, що документи про нарахування такої заборгованості не збереглись, не є належним доказом стягнення такого боргу, оскільки у відповідності до ч.4 ст.60 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на викладені норми законодавства та обставини справи вказані суми заборгованості підлягають сплаті і стягненню з відповідачів, але в судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності та просив в позові відмовити. Суд частково погоджується з обґрунтуванням представника відповідача в частині застосування строків позовної давності за заступних підстав. Так, відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свої о права або про особу, яка його порушила. За ч.3. ч.4 ст.267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, нарахована сума боргу за період з 01.09.2004 року по 01.12.2004 року вказує на необхідність застосування до неї строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду із цим позовом лише в серпні 2015 року та просив суд стягнути борг за період по 01.07.2014 року. При цьому, підстав для застосування строків позовної давності до іншого періоду та розраховану відповідну суму коштів суд не вбачає, оскільки періодичні проплати коштів боргу відповідачем за визначений у позові період вказує на визнання нею свого боргу і обумовлює переривання строку позовної давності у відповідності до вимог ч.1 ст.264 ЦК України. З врахуванням наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2004 року по 01.07.2014 року нараховані на основну суму боргу в розмірі - 4456 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати грошових коштів за житлово-комунальні послуги є обґрунтованими і в цій частині позов також підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом їх стягнення на користь позивача за період з 01.12.2004 року по 01.07.2014 року, що були перевірені та перераховані судом на основну суму боргу - 4456 грн. становлять зокрема - інфляційні нарахування у розмірі -7033 грн. 09 коп. та 3% річних від суми боргу у розмірі - 1281 грн. 86 коп. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають до часткового задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі, що пропорційних сумі задоволених позовних вимог, у сумі - 243,60 грн.

Outcome: partial