Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

позивач звернувся лдо відповідачки з позовними вимогами, які уточнив в процесі розгляду справи, про про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину будинковолодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування покликався на те, що батько - [PERSON] та [PERSON] з жовтня 1986р. проживали в старому будинку, що належав матері [PERSON] - [PERSON], мали спільний побут та бюджет, вели спільне господарство, місячний заробіток [PERSON] майже в 300 разів перевищував місячний заробіток [PERSON] Згодом старий будинок був знесений і на його місці збудований новий двохповерховий житловий будинок, позначений у техпаспорті літ. «Г-2», загальною площею 146 кв. м. Загалом всі будівлі та споруди, які входять до складу будинковолодіння по [ADDRESS], а саме: житловий будинок «А-1», житловий будинок «Г-2». сарай «Б», убиральня «В», колонка «к», огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3 збудовані [PERSON] разом із [PERSON] після 1987 року внаслідок їхньої спільної праці. Шлюб між батьком [PERSON] та відповідачкою [PERSON] був зареєстровепаний 07.03.1992р. Згідно з матеріалами технічної інвентаризації Стрийського МБТІ станом на 1991р. спірне будинковолодіння включало в себе, лише житловий будинок «А-1» та огорожу, яка до цього часу є незмінена. Однак, дати будівництва споруд, відповідно до нормативної документації БТІ, зазначаються в технічній документації «зі слів замовника», а тому можуть не відповідати фактичній даті побудови. Рішенням Стрийського міськрайонного суду від 04.03.2013р. йому було визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законм, що відкрилася після смерті батька - [PERSON], який помер [INFO]. На підставі цього рішення суду він 28.03.2013р. звернувся у Стрийську держнотконтору. Однак, державний нотаріус 28.03.2013р. листом за №385/01-21 відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові Судової палати від 25 грудня 2013 року у цивільній справі № 6-135цс13, «майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними». Враховуючи наведене, просив суд встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.11.1986р.; визнати будинковолодіння по [ADDRESS], а саме житловий будинок «А-1», житловий будинок «Г-2», сарай «Б», убиральня «В», колонка «к», огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3 спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], в рівних частках; визнати за ним - [PERSON] право власності на 1/4 частину будинковолодіння по [ADDRESS], а саме: житловий будинок «А-1», житловий будинок «Г-2», сарай «Б», убиральня «В», колонка «к», огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3, в порядку спадкування за законом, після смерті батька [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини. Позивач пояснив, що батьки розлучилися, коли йому було пять років. До 1996р. він проживач разом з матір'ю в Донецькій області. Коли йому виповнилося 16 років, батько забрав його до себе в с.Добряни, де вони утрьох: батько, він та відповідачка проживали у старому будинку («врем'янці») приблизно 4 роки. У 2000 р. його переселили в гуртожиток в м.Стрий, де він проживає до сьогодні. Батько працював вахтовим методом у Сибіру до 1998-99 років. Новий будинок збудований за зароблені батьком кошти, оскільки, відповідачка, працюючи в лікарні санітаром, отримувала малу зарплату. Він неодноразово допомагав батькові виконувати різні дрібні будівельні роботи у будинку. На даний час будинок незавершений будівництвом, для користування придатні: одна кімната, кухня, гараж. Батько мав намір подарувати йому цей будинок. Після смерті батька відповідачка склала заповіт на його користь, але згодом змінила його на користь інших родичів, які проживають в будинку, а його не до будинку не допускають. Стосунки з відповідачкою зіпсувалися із того, що вона безпідставно звинуватила його у крадіжці грошей та коштовностей, які згодом знайшлися. Відповідачка та її представник позовні вимоги заперечили, оскільки вважали, що наведені в позові підстави, на яких ґрунтуються ці вимоги, є надуманими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, суперечать чинному законодавству, з огляду на наступне: 07 березня 1992р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Після смерті [PERSON], який помер [INFO] відкрилася спадщина. Позивачем помилково зараховано до складу спадщини житловий будинок за адресою: [ADDRESS], оскільки: відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 10.04.1991р. даний будинок зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON] Оскільки дане майно набуте останньою до укладення шлюбу з [PERSON] за змістом ст.60 СК України воно є її особистою приватною власністю. Окрім наведеного відповідачка також пояснила, що після смерті матері у 1990р. успадкувала старий будинок в с.Добряни. З батьком позивача - [PERSON] познайомилися та почали разом проживати з 1992р. у будинку («врем'янці») - 1970 років побудови, після чого зареєстрували шлюб. [PERSON] у будинку («врем'янці») за її та свої кошти зробив перепланування, поштукатурив стіни, заново перекрив дах. Рішення сільської ради про дозвіл на будівництво нового будинку видане нам її ім'я. Новий будинок розпочинала будувати за свої кошти, закінчувала за кошти чоловіка - [PERSON], який працював у Сибіру трактористом, «перемивав» золото. З майстрами, які будували будинок, розраховувався [PERSON] На даний час на земельній ділянці є дві будівлі: незавершений будівництвом новий будинок та старий будинок («врем'янка»), який сплучений із стайнею. Представник Добрянської сільської ради Стрийського району Краснова І.А. пояснила, що за позивачкою згідно з погосподарськими книгами рахується одна будівля. Дозвіл на будівництво нового будинку не надавався. Технічна документація на новий будинок, який збудований на місці старого, відсутня. Фактично на ділянці є дві будівлі: новий будинок та господарська будівля. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, одним із яких є визнання права, якщо таке заперечується чи не визнається іншими особами. Тому власник порушеного права зобов'язаний довести належність йому такого права і відповідно може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Як вбачається з виписки з рішеня виконкому Стрийської районної Ради народних депутатів від 15.01.1987р. за №8 та повідомлення голови виконкомк від 12.12.1989р. за №2-25/С-28 матері [PERSON] - [PERSON] дозволено будівництво індивідуального житлового будинку та видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. У 1988р. [PERSON] розпочала будівництво з відхиленням від плану, наблизивши будинок на 30см та 75 см до межі сусідньої земельної ділянки взамін 1 м. З копії спадкової справи № 388, заведеної Стрийською держнотконторою після смерті [PERSON], яка померла [INFO] вбачається, що відповідачка після смерті матері успадкувала згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 1,99 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка розташована на території Добрянської сільської ради Стрийського району. Допитаний в якості спеціаліста представник Стрийського МБТІ [PERSON] пояснив, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи на будинковолодіння, розташоване в [ADDRESS], перша інвентаризація проводилася працівником МБТІ на замовлення [PERSON] 26.03.1991р. На час проведення інвентаризації в будинковолодінні знаходився один житловий будинок 1975р. побудови загальною площею 74,1 кв. м, житловою 34,8 кв. м та 42 кв. м огорожі. Інші будівелі станом на 1991р. за матеріалими інвентаризації не значаться. Наступна інвентаризація проводилася також на замовлення [PERSON] 24.11.2003р. На час проведення такої на земельній ділянці розташовані два житлові будинки: попередній, позначений літ. А-1 з незначними змінами у площі, та цегляний двоповерховий, позначений літ. Г-2, загальною площею 153,0 кв. м, житловою 76,0 кв. м, а також господарська будівля - сарай, вбиральня, 54 кв. м огорожі. Рік побудови будинку Г-2 - 1989р. записаний відповідно до інструкції, якою керувався працівник МБТІ, зі слів замовника. 11.01.2013р. проводилася поточна інвентаризація, за матеріалами якої значаться ті ж самі будівлі з незначними змінами у площі: А-1 - загальна площа - 75,5 кв. м, житлова - 32,3 кв. м, Г-2 - загальна площа - 146,0 кв. м, житлова 75,9 кв. м, а також: сарай - Б, вбиральня - В, 54 кв. м огорожі. В обов'язки працівника МБТІ, який проводить інвентаризацію, входить фіксація всіх будівель і споруд, що знаходяться в межах земельної ділянки. Згідно з технічним паспортом на будинковолодіння в складі двох житлових будинку, розташоване за адресою: [ADDRESS], що виданий 22.01.2013р. Стрийським МБТІ, останнє складається з житлового будинку А-1 - 1975 року побудови, загальною площею - 75,5 кв. м, житловою - 32,3 кв. м; житлового будинку Г-2 - 1989 р. побудови; загальною площею - 146,0 кв. м, житлова 75,9 кв. м; сараю Б - 1989 р. побудови; вбиральні В - 1989р. побудови; колонки; огорожі з металевої сітки площею 63,1 кв. м; воріт площею 4,6 квм, хвіртки. З відповіді, яка надана сільським головою с.Добряни Стрийського району 17.06.2013р. за №169 на запит представника позивача - адвоката [PERSON], право вланості на новозбудований об'єкт нерухомості по [ADDRESS], власником якого є [PERSON], не оформлялося. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, яке видане виконкомом Стрийської міської Ради народних депутатів 15.04.1991р. на підставі рішеня виконкому від 10.04.1991р. за №108 та зареєстроване в Стрийському МБТІ, цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON] З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що відповідачка на підставі зазначеного свідоцтва є одноосібним власником житлового будинку А-1 - 1975 року побудови, загальною площею - 75,5 кв. м, житловою - 32,3 кв. м. Свідок [PERSON] пояснив, що покійний [PERSON] був його швагром. З відповідачкою знайомий з 1987р. [PERSON] та відповідачка одружилися у 1992р., однак в цивільному шлюбі почали жити задовго до одруження. За життя [PERSON] він бував у них в гостях 1-2 рази в місяць. [PERSON] приїхав у 1996р. Він ([PERSON]) допомагав [PERSON] та [PERSON] будувати новий будинок: у 1989р. разом з [PERSON] їздили в с.Лисятичі та в с.Райлів купувати цеглу; весною 1990р. та у 1991р. їздили у с.Либохора Сколівського району привезти 25 м куб. деревини, яку [PERSON] придбав у Славському лісгоспі. Деревину разом возили на пилораму. За придбані будматеріали розраховувався [PERSON] Всі будматеріали звозили на ділянку [PERSON] У вересні 1991р. розпочалося будівництво нового будинку. До зими звели перший поверх. Весною наступного року [PERSON] був на заробітках. Коли повернувся, будівництво продовжили. У 1993р. будинок вже був накритий шифером. Будівництво велося ще довго: у 2008р. [PERSON] купував пінопласт, ламінат. Також йому відомо, що [PERSON] купив бляху для перекриття старого будинку («врем'янки»). Свідок [PERSON] пояснила, що покійний [PERSON] був її братом. У 1986р. останній познайомив її із [PERSON], сказав, що це його майбутня дружина. На той час вони проживали у старому будинку відповідачки. У 1988р. побудували «врем'янку». У 1992р. [PERSON] та відповідачка зареєстрували шлюб. Станом на 1992р. вбув зведений перший поверх нового будинку з перекриттям. У 1996р. приїхав [PERSON] На даний час перший поверх будинку придатний для проживаня, другий ще не завершений. Будівництво нового будинку велося за гроші брата, який працював на заробітках у Сибіру. Свідок [PERSON] пояснила, що покійний [PERSON] був її братом. Зі слів останнього їй відомо, що з 1986р. він та [PERSON] проживали у старому будинку відповідачки в с.Добряни. У 1992р. [PERSON] та відповідачка одружилися. Вперше була в гостях у брата у 1996р. коли приїхав [PERSON] Брат показував новий будинок зведений з білої цегли; на той час вже були вставлені вікна, двері, проведена вода до будинку. Другий поверх ще був непридатний для проживання. У 1996р. виїхала за кордон, де перебувала 16 років. Повернулася в кінці грудня 2011р. за декілька місцяв до смерті брата. Була в новому будинку у 2013р. На першому поверсі будинку є придатні для проживання одна кімната, кухня і ванна. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] та відповідачка почали проживати разом з жовтня 1986р. у старому будинку матері [PERSON] «Врем'янки» на той час ще не було. Протягом 1986-1988 років побудували «врем'янку» і розвалили старий будинок. Восени 1990р. почали зводити фундамент нового будинку. Станом на 1992р. вже був зведений перший поверх нового будинку. У 1992р. будівництво не велося, оскільки [PERSON] був на заробітках. У 1993р. будинок стояв накритий. Він допомагав на будівництві - був підсобником. Все оплачував [PERSON] Вікна у будинку вставили у 1994р. В цьому ж році зробили одну кімнату в новому будинку, яка була придатна для проживання; до будинку була підведена вода, газу ще не було. На даний час на першому поверсі будинку можна проживати, другий ще не завершений. [PERSON] вперше побачив у 2004р. Свідки [PERSON] та [PERSON] ствердили, що на прохання батька позивача здійснювали роботи по утепленню фасаду старого одноповерхового будинку («врем'янку»). Розраховувався з ними за виконану роботу батько [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає з 1958р. в с.Добряни навпроти [PERSON] Відповідачка з матір'ю жили задовго до її приїзду у старому будинку. «Врем'янку» побудували приблизно у 1970-75 роках, в якій і проживали. Новий будинок починали будувати на місці старого позивачка, її перший чоловік, мати і брат. В якому році почалося будівництво не пригадує. [PERSON] приїхав коли вже був зведений фундамент нового будинку і продовжив його будівництво. Чи будував [PERSON] літню кухню їй невідомо. Останній мав намір заповісти новий будинок позивачу. Свідок [PERSON] пояснила, що «врем'янку» побудували відповідачка, її перший чоловік та мати. Фундамент нового будинку почали зводити у 80-х роках коли ще був живий перший чоловік відповідачки. [PERSON] та [PERSON] одружилися у 1992р. Останній завершував будівництво нового будинку. Стаття 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. У постанові від 25.12.2013р. у справі №6-135цс13 Верховний Суд України зазначив, що відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим. З такого по суті розуміння закону виходив суд касаційної інстанції в судовому рішенні від 4 липня 2012 року (№ 6-14503св12). Така сама по суті позиція висловлена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13. Виходячи із зазначених норм, суд вважає, що представленими сторонами та перевіреними судом наведеними вище доказами, які є належними і допустимими, достовірно встановлено, що батько позивача - [PERSON] і [PERSON] з жовтня 1986р. перебували у фактичних шлюбних відносинах, як сім'я проживали за адресою: [ADDRESS], вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет, і внаслідок спільної праці придбали майно, яке є об'єктом їхньої спільної сумісної власності та знаходиться за наведеною адресою, а саме: житловий будинок Г-2 - будівництво якого як встановлено судом розпочалося у 1989р. та не завершене до цього часу; сарай Б - 1989р. побудови, убиральню В - 1989р. побудови, колонку «к», огорожу №1, ворота №2, хвіртку №3. Тому є всі підстави для задоволення позову в частині визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] У наведеній вище Постанові ВСУ від 25.12.2013р. у справі 36-135цс13 зазначено, що ухвалюючи рішення від 15 лютого 2012 року у справі за позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна (№ 6-3669св12), суд касаційної інстанції виходив із того, що до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. З огляду на зазначене, суд важає, що позивачем заявлено позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.11.1986р. саме як підставу для визнання набутого до реєстрації шлюбу майна спільною сумісною власністю, а тому з врахуванням висновків, зазначених у Постанові ВСУ від 25.12.2013р. у справі 36-135цс13, зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає. У відповідності до ст.22 КпШС 1969р. майно, нажите подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя мають рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до вимог ст.28 КпШС УРСР 1969р. у випадку поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, їх частки визнаються рівними. Ця норма узгоджується із діючими на час вирішенні спору ст.60, ч.1 ст.70 СК України, за якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч.ч.1,3,4 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.370 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, враховуючи наведене, слід вважати, що частки [PERSON] і [PERSON] у майні, яке набуте ними під час спільного проживання, а саме: житловий будинок Г-2 - 1989р. побудови, сарай Б - 1989р. побудови, убиральня В - 1989р. побудови, колонка «к», огорожа №1, ворота №2, хвіртка №3, є рівними, оскільки інше не було встановлено домовленістю між ними, тобто частка кожного у цьому майні становить 1/2. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке видане повторно 09.01.2013р. виконкомом Добрянської сільської ради Стрийського району, [PERSON] помер [INFO]. в с.Добряни Стрийського району. З довідок №№ 6,7, виданих 24.01.2013р., та № 340 виданої 13.06.2014р. виконкомом Добрянської сільської ради Стрийського району, вбачається, що згідно з погосподарською книгою №6 зв 2011-2015р.р. станом на [INFO]. у будинковолодінні за адресою: [ADDRESS], зареєстроними значаться: [PERSON] як голова та [PERSON] - її чоловік; станом на 01.01.2013р. - [PERSON] як голова та [PERSON] [INFO]; стном на 13.06.2014р. зареєстрона і проживає [PERSON], зареєстроний, але не проживає [PERSON] 1979р. народження не зареєстровані але проживають [PERSON] - 1987р.н., [PERSON] -1981р.н., [PERSON] - 2011р.н. З наданої Стрийською держнотконторою спадкової копії заведеної спадкової справи № 189/2013 після смерті [INFO] [PERSON], вбачається, що [PERSON] 28.03.2013р. подав заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], після того, як Стрийський міськрайонний суд рішенням від 04.03.2013р. у справі № 456/588/13-ц визначив йому додатковий строк для для прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] Згідно із ст.ст.1216,1217,1818 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1262 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Згідно із ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Враховуючи, що і [PERSON], яка на час смерті [PERSON] постійно проживала з ним, і [PERSON], який подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, прийняли спадщину, суд вважає, що кожний з них має правло на спадкування половини майна, яке залишилося після смерті спадкодавця, тобто по 1/4 частині житлового будинку Г-2, Сараю Б, убиральні В, колонки «к», огорожі №1, воріт №2, хвіртки №3, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Відтак, є всі підстави визнати за позивачем право власності на 1/4 частину зазначеного майна, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO].

Outcome: partial