Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

21.09.2015 позивач звернувся до суду з позовом до Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області та [PERSON] про визнання незаконної бездіяльності щодо всановлення спільної межі між суміжними земельними ділянками та зобов'язання усунути порушення земельного законодавства шляхом встановлення спільної межі та відновлення попередньої спільної межовової споруди (паркану). Свої вимоги обгрунтовує тим, що він є власником квартири з надвірними будівлями та присадибної земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] При проведенні ремонту квартири та облаштування прибудинкової території він встановив, що на територію двору відсутній проїзний шлях зі сторони асфальтованої дороги, оскільки відповідачка [PERSON], яка проживає посусідству, загородила парканом проїзний шляї до його двору, самовільно замінивши старий паркан на новий. Позивачу стало відомо, що власником сусідньої земельної ділянки був [PERSON], який помер, а відповідачка [PERSON] є його правонаступником, як дружина померлого. 14.08.2015 позивач звернувся до відповідачки [PERSON] з пропозицію надати йому можливість заїзду до свого двору, але вона відмовилась. 27.08.2015 позивач звернувся до відповідача Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області із заявою про усунення порушень земельного законодавства шляхом встановлення спільної межі між сусідніми земельними ділянками та відновлення межової споруди (паркану). Листом від 08.09.2015. він повідомлений про те, що межа відповідає державному акту про право власності на земельну ділянку, видану [PERSON], а новий паркан відповідачкою [PERSON] встановлений на належній їй земельній ділянці. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області в судове засідання не з'явився, до початку судового засідання секретарем судового засідання була прийнята телефонограма в якій повідомлено суд про неможливість участі в судовому засіданні представника позивача та про проведення судового засідання без його участі Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, просила розглядати справу в її відсутності та надала суду письмові пояснення, в яких позов не визнала. Свої заперечення обгрунтувує тим, що межа між сусідніми земельними ділянками встановлена в натурі та визначена парканом. Не заперечувала, що замінила старий паркан на новий, оскільки паркан є її власністю, оскільки її чоловік придбав 1/2 частку житлового будинку з надвіними будівлями і спорудами, до складу яких входить також паркан. Але, замінивши паркан, вона не порушувала межі сусідньої земельної ділянки, оскільки встановила паркан на належній їй на праві власності земельній ділянці. В старому паркані була розташована хвіртка, що дозволяло проходити в сусідній двір у разі виникнення такої потреби. Але після того, як позивач та члени його сім'ї стали порушувати її права власника та зазіхати на частину її двору, вона вимушена була замінити старий паркан на новий, в якому вже відсутня хвіртка на сусідню земельну ділянку. Проїзного шляху через її двір на сусідню земельну ділянку не було. На сусідню земельну ділянку облаштований заїзд зі сторони [ADDRESS], а заїзд на її земельну ділянку облаштований зі сторони [ADDRESS]. Просила суд відмовити в задоволенні позову, оскільки прав позивача вона не порушувала. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] вказали, що в влітку 2015 вони допомагали позивачу робити ремонт в будинку ао [ADDRESS], возили пісок через двір відповідачки [PERSON] та хвіртку у паркані між її двором та [PERSON] раптом вона заборонила це і вже наступного дня почала міняти поркан через який вони потрапляли у двір позивача. При цьому встановила його приблизно на на тому ж місці , але в ньому вже не було хвіртки, це був глухий паркан.. Допитана в судовому засіданні [PERSON] зсвідчида, що є дружиною позивача та влітку 2015 вони купили будинок по [ADDRESS] де почали робити ремонт, одного дня сусідка [PERSON] почала змінювати паркан з хвірткою, що стояв між їх ділянками, і встановила металевий паркан бже без хвіртки, тобто вони більше не могли потрапити до свого двору через її двір. Переж тим як купити будинок, колишній власник [PERSON] проводив їх через двір [PERSON] у цю хвірткуі говоив, що їм можно там ходити. На запитання суду: " новий паркан встановили на тому ж місці де він був?" відповіла "Так". Суд, вислухавши свідків, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, встановив обставини справи та відповідно до них визначив правовідносини, що склалися між сторонами. Судом встановлені наступні обставини справи. Позивач з сім'єю проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS]. (а.с.243-246) та згідно акту обстеження домоволодіння за цією адресою від 22.01.2016 фактично користується квартирою та присадибною земельною ділянкою (а.с.242) 05.02.2002 громадянином [PERSON] була приватизована присадибна земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], а 13.03.2002 Краснопільською сільською радою Марківського району Луганської області [PERSON] був виданий та зареєстрований державний акт про право власності на земельну ділянку.(а.с.14) Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 12.07.2013 була визнана мирова угода у справі про визнання дійсним договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно до якої [PERSON] набув право власності на вказані квартиру з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку проте 15.10.2015 вказана ухвала Марківського районного суду Луганської області скасована Апеляційним судом Луганської області, а справу повернуто для продовження розгляду. Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 29.12.2015 позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] залишений без розгляду (а.с.241) Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 28.05.2015 була визнана мирова угода у справі № 417/437/15-ц про визнання дійсним договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], відповідно до якої [PERSON] набув право власності на квартиру з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, розташовані за аресою: [ADDRESS].(а.с.13) На підставі цієї заяви право власності [PERSON] на квартиру з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку не було зареєстроване. 01.12.2015 вказана ухвала Марківського районного суду Луганської області від 28.05.2015 скасована Апеляційним судом Луганської області, а справу повернуто для продовження розгляду (а.с.154-155). Відповідачка [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 1/2 частка вказаного житлового будинку з надвірними та побутовими спорудами була придбана чоловіком відповідачки [PERSON]., з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2.11.1991 (а.с.97), на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2000, який посвідчений приватним нотаріусом Марківського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2174 (а.с.98-99). 05.02.2002 громадянином [PERSON]. була приватизована присадибна земельна ділянка, розташована за адресою. [ADDRESS]., а 20.11.2002 Краснопільською сільською радою Марківського району Луганської області [PERSON] був виданий та зареєстрований державний акт на право власності на земельну ділянку(а.с.15) [INFO] чоловік відповідачки [PERSON] помер (а.с.96). Ухвалою Марківського районного суду Луганської області від 10.02.2015 у справі № 417/397/14-ц за позовом [PERSON] про розподіл спадкового майна за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частку вказаного житлового будинку з надвірними та побутовими спорудами, а також на присадибну земельну ділянку (а.с.59) 16.03.2016 вказана ухвала Марківського районного суду Луганської області скасована Апеляційним судом Луганської області, а справу повернуто для продовження розгляду. 23.05.2016 ухвалою Марківського районного суду Луганської області позов [PERSON] по вказній справі залишений без розгляду. Постановою слідчого Марківського ВП ГУ НП в Луганській облатівід 15.03.2016 закрито кримінальне провадження по факту службового підроблення колишнім головою Краснопільської сільської ради з приводу видачі державногоакту [PERSON] за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Таким чином, на підставі сукупності наданих суду свідчень та письмових доказів, судом безспірно встановлено, що позивач та відповідачка [PERSON] є сусідами. Вони проживають в одному житловому будинку, який має два окремих зовнішніх входи та окремі суміжні присадибні ділянки, розділені парканом. 14.08.2015 позивач [PERSON] поштою направив відповідачці [PERSON] пропозицію, в якій просив надати йому можливість облаштувати проїзд на його земельну ділянку через земельну ділянку відповідачки (а.с.8). Відповідачка направила позивачу поштою відповідь, в якій відмовила у прийнятті пропозиції позивача, а крім того, замінила частину паркану, а саме, демонтувала старий паркан та встановила новий, але без облаштування у паркані хвіртки на сусідню земельну ділянку, яка була у старому паркані(а.с.9) Вважаючи такі дії відповідачки незаконними та такими, що порушують його права, позивач 27.08.2015 звернувся до Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області, в якій просив встановити спільну межу та вжити заходів для відновлення старої межової споруди (а.с.12). На підставі цієї заяви Краснопільською сільською радою Марківського району Луганської області була утворена комісія, яка 31.08.2015 здійснила обстеження земельних ділянок та встановила, що новий паркан встановлений [PERSON] на межі належній їй на праві власності земельній ділянці, а межі земельної ділянки відповідають державному акту на землю. Комісією було запропоновано [PERSON] звернутись до суду захистом порушених прав. (а.с.37) Посилання представника не те, що їм з позивачем було невідомо про акт комісії Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області від 31.08.215 спростовано. Так листом Краснопільської сільськї ради Марківського району Луганської області була від 08.09.2015 за № 273 [PERSON] був повідомлений про результат розгляду його заяви (про що свідчить його підпис на ньому а.с.36), після чого позивач звернувся до суду з позовом (а.с.1-3) в якому посилається на цей же лист. Встановлені обставини підтверджується дослідженими судом показами свідків та письмовими доказами. З представленої суду технічної документації вбачається, що межа суміжних земельних ділянок та їх площа та конфігурація визначені в державних актах про право власності на земельні ділянки, а на місцевості визначена парканом. На кожній із земельних ділянок побудовані надвірні господарські будівлі та споруди. Обидві земельні ділянки облаштовані самостійним заїздом та проходом. Ці обставини ніким із сторін не спростовані. З показів свідків вбачається, що замінивши паркан [PERSON] встановила його лише з інших будівельних матеріалів, та без облаштування у паркані хвіртки на сусідню земельну ділянку, яка була у старому паркані, при цьому не заступивши на територію суміжної земельної ділянки. Вирішуючи спір по суті суд використовує наступні норми матеріального та процесуального права виходячи при цьому з наступних мотивів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Ст. 64 Конституції України передбачає право кожної особи на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, тощо. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в задоволенні позову. Згідно із ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. Згідно із ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає законодавству, але позивачем не доведено в суді факт порушення його прав відповідачами. Виходячи з системного аналізу ст.ст.79-1, 98, 125,126, ЗК України, ст.334 ЦК України право власності або право користування земельною ділянкою набувається з моменту державної реєстрації цих прав відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Позивач не надав суду доказів того, що він у встановленому законом порядку набув право власності або право користування земельною ділянкою, розташованої за адресою: [ADDRESS] Те, що позивач проживає із сім'єю в квартирі за вказаною адресою, не свідчить про набуття ним права власності або право користування земельною ділянкою, на законних підставах, оскільки суду не надано доказів реєстрації цього права за позивачем [PERSON] Таким чином суд приходить до висновку про те, що на момент звернення до суду право власності або право користування земельною ділянкою позивача не порушені, а тому позовні вимоги визнаються судом необґрунтованими у повному обсязі. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесенні позивачем судові витрати, розподілу не підлягають, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed