Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

У січні 2015\~р. [PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №\~ZRWAE00000064 від 09.12.2005\~р. (далі Кредитний договір від 09.12.2005\~р.), укладений між нею та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (далі [PERSON]), визнати недійсним з моменту укладення страховий договір №\~ZRWE0000001AE від 09.12.2005\~р. (далі Страховий договір від 09.12.2005\~р.), укладений між нею та Закритим акціонерним товариством "Страхова компанія "Інгосстрах" (далі Товариство), стягнути на її користь з Банку безпідставно перераховані кошти у розмірі 26\~652,32\~грн., стягнути на її користь з Банку безпідставно перераховані кошти у розмірі 3\~474,90\~грн., стягнути на її користь з Банку 900,48\~грн. судових витрат за проведення експертизи, стягнути на її користь з Банку у якості відшкодування моральної шкоди 20\~000,00\~грн. Банк проти позову заперечив, посилаючись на те, що під час укладення Кредитного договору від 09.12.2005\~р. було дотримано норми законодавства України, [PERSON] на виконання зазначеного договору отримала у кредит грошові кошти а потім повертала та повністю повернула їх, що вказує на те, що нею було прийнято умови цього договору, Договір страхування від 09.12.2005\~р., не зважаючи на відсутність на ньому підпису [PERSON], набрав чинності, оскільки [PERSON] сплачувала страхові внески по ньому, тобто фактично приступила до його виконання, [PERSON]О, не довела, що їй було завдано моральну шкоду (а.\~с.\~131 132). Крім того, [PERSON] звернувся з клопотанням від 07.09.2015\~р. про застосування строку позовної давності щодо вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів, посилаючись на те, що ці договори було укладено 09.12.2005\~р., а з позовом про визнання їх недійсними [PERSON] звернулась 05.01.2015\~р., тобто з пропуском встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України трирічного строку позовної давності (а.\~с.\~133). Щодо позовних вимог про визнання недійсним Страхового договору від 09.12.2005\~р. та стягнення сплачених на його виконання грошових коштів у розмірі 3\~474,40\~грн. Судом з'ясовано, що між [PERSON] та Товариством було укладено Страховий договір від 09.12.2005\~р. (а.\~с.\~193 194). На виконання Страхового договору від 09.12.2005\~р. [PERSON] сплатила 09.12.2005\~р. Товариству 3\~074,40\~грн., 08.12.2006\~р. 3\~074,00\~грн., 06.12.2007\~р. 1\~050,00\~грн., 08.12.2008\~р. 1\~050,00\~грн. та 08.12.2009\~р. 1\~050,00\~грн., що підтверджується листом від 15.08.2012\~р. №\~15-08/02-45 Товариства та меморіальними ордерами (а.\~с.\~157, 158, 167, 160, 162, 163). Суд вказує, що позовні вимоги про визнання недійсним Страхового договору від 09.12.2005\~р. та стягнення сплачених на його виконання грошових коштів (як зазначено [PERSON] у позовній заяві у розмірі 3\~474,90\~грн.) можуть бути задоволені (за наявності підстав) лише за умови пред'явлення їх до належного відповідача. Належним відповідачем за цими позовними вимогами є Товариство, оскільки саме воно є другою стороною вказаного договору та саме воно отримувало від [PERSON] кошти за цим договором. Суд у судовому засіданні від 12.06.2015\~р. з'ясовував у [PERSON] питання щодо того, хто має бути відповідачем за позовними вимогами про визнання недійсним Страхового договору від 09.12.2005\~р. та про стягнення сплачених на його виконання грошових коштів, оголошуючи при цьому передостанній абзац мотивувальної частини ухвали від 25.02.2015\~р. Апеляційного суду Житомирської області щодо необхідності звернути увагу на частину другу статті 32 Цивільного процесуального кодексу України (а.\~с.\~23 24), також суд роз'яснив [PERSON] право звернутись з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача (стаття 33 Цивільного процесуального кодексу України), однак [PERSON] чітко висловила позицію про те, що відповідачем у справі має бути лише [PERSON] та з клопотанням про залучення Товариства як співвідповідача не звернулась (а.\~с.\~89). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до Банку про визнання недійсним Страхового договору від 09.12.2005\~р. та стягнення сплачених на його виконання грошових коштів (як зазначено [PERSON] у позовній заяві у розмірі 3\~474,90\~грн.), незалежно від того, чи існують підстави для їх задоволення, задоволені бути не можуть, оскільки їх пред'явлено до неналежного відповідача Банку, замість належного Товариства. Зважаючи на це, суд вважає за можливе не з'ясовувати обґрунтованості (підставності) цих вимог, так само як і не з'ясовувати обставину щодо пропуску позовної давності за вимогою про визнання недійсним Страхового договору від 09.12.2005\~р., оскільки це не впливає на результат їх вирішення. Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Банку про визнання недійсним Страхового договору від 09.12.2005\~р. та стягнення сплачених на його виконання грошових коштів (як зазначено [PERSON] у позовній заяві у розмірі 3\~474,90\~грн.) необхідно відмовити, оскільки їх пред'явлено до неналежного відповідача. При цьому суд вважає за необхідне роз'яснити, що [PERSON] не позбавлена права звернутись з аналогічним позовом до Товариства. Щодо позовних вимог про визнання недійсним Кредитного договору від 09.12.2005\~р. та стягнення сплачених на його виконання грошових коштів у розмірі 26\~652,32\~грн. Судом з'ясовано, що між [PERSON] та Банком було укладено Кредитний договір від 09.12.2005\~р. (а.\~с.\~35 38). Між тим, висновком експерта від 09.04.2014\~р. №\~1/1839, складеному на виконання ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013\~р. у справі №\~274/3076/13-ц, встановлено, що підписи в графі "Позичальник" на другому і третьому аркуші двох екземплярів Кредитного договору від 09.12.2005\~р. виконані не [PERSON], а іншою особою, підпис в графі "Підпис ___" на четвертому аркушу Кредитного договору від 09.12.2005\~р. виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.\~с.\~180 192). Таким чином, Кредитний договір від 09.12.2005\~р. [PERSON] підписано не було. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 1055 Цивільного кодексу України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що оскільки Кредитний договір від 09.12.2005\~р. [PERSON] не підписаний, то він не вважається таким, що укладений у письмовій формі, тобто його укладено з недодержанням письмової форми, а відтак він є нікчемним. Частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. За змістом цієї норми Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним. У заперечення проти позову [PERSON] посилається на те, що, зокрема, [PERSON] на виконання Кредитного договору від 09.12.2005\~р. отримала у кредит грошові кошти, а потім повертала та повністю повернула їх, що вказує на те, що нею було прийнято умови цього договору. Частиною другою статті 218 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Зі змісту позовної заяви [PERSON] та заперечень проти позову Банку, а також з пояснень [PERSON] та представників Банку дійсно випливає, що [PERSON] та [PERSON] вчиняли дії, направлені на виконання Кредитного договору від 09.12.2005\~р., зокрема, [PERSON] надав [PERSON] кредит, а вона його повернула, сплативши відсотки та інші передбачені цим договором платежі. Разом з тим, Банком не подано доказів того, що у зв'язку з цими обставинами Кредитний договір від 09.12.2005\~р. було визнано судом дійсним. Правом пред'явити зустрічний позов (яке було роз'яснено представнику Банку у судовому засіданні 23.07.2015\~р.) про визнання Кредитного договору від 09.12.2005\~р. дійсним [PERSON] не скористався. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що наявні законні підстави для визнання Кредитного договору від 09.12.2005\~р. недійсним. Щодо заяви Банку про застосування відносно позовної вимоги про визнання Кредитного договору від 09.12.2005\~р. недійсним позовної давності, суд зазначає таке. Статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про те, що Кредитний договір від 09.12.2005\~р. не підписаний [PERSON], достовірно стало відомо з висновку експерта від 09.04.2014\~р. №\~1/1839, тобто [PERSON] про цю обставину не могла довідатись раніше 09.04.2014\~р. З позовом про визнання недійсним Кредитного договору від 09.12.2005\~р., [PERSON] звернулась 12.01.2015\~р., що підтверджується відповідною відміткою на першому аркуші позовної заяви (а.\~с.\~29), тобто у межах трирічного строку, встановленого статтею 257 Цивільного кодексу України. Таким чином, у даному випадку відсутній сплив позовної давності, про застосування якої заявлено Банком, а тому позовна вимога [PERSON] до Банку про визнання недійсним Кредитного договору від 09.12.2005\~р. підлягає задоволенню. [PERSON] просить визнати Кредитний договір від 09.12.2005\~р. недійсним з моменту укладення. Суд вважає, що в тому, що б окремо вказувати в мотивувальній та резолютивній частині рішення про визнання недійсним Кредитного договору від 09.12.2005\~р. з моменту укладення, не має потреби, оскільки недійсність цього договору з моменту укладення (вчинення) передбачена частиною першою статті 236 Цивільного кодексу України (нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення), а відтак не потребує окремого зазначення про це у рішенні суду. Як вказувалось вище, [PERSON] та [PERSON] вчиняли дії, направлені на виконання Кредитного договору від 09.12.2005\~р., зокрема, [PERSON] надав [PERSON] кредит, а вона його повернула, сплативши відсотки та інші передбачені цим договором платежі. [PERSON] отримав від [PERSON] на виконання Кредитного договору від 09.12.2005\~р. відсотки та інші платежі. З наявних у матеріалах справи розрахунків випливає, що всього [PERSON] на виконання Кредитного договору від 09.12.2005\~р. сплатила Банку відсотки у розмірі 22\~162,83\~грн., комісію у розмірі 3\~849,21\~грн. та штрафні санкції у розмірі 640,88\~грн., всього 26\~652,92\~грн. (а.\~с\~96, 176). Банк проти цих розрахунків не заперечив, будь-яких доказів на їх спростування не подав. За таких обставин суд виходить з того, що [PERSON] отримав від [PERSON] на виконання Кредитного договору від 09.12.2005\~р. грошові кошти у загальному розмірі 26\~652,92\~грн. (за виключенням повернутих кредитних коштів). Як зазначалось вище, позовна вимога [PERSON] до Банку про визнання недійсним Кредитного договору від 09.12.2005\~р. підлягає задоволенню, а відтак підстава, на якій [PERSON] набув у власність від [PERSON] грошові кошти у розмірі 26\~652,92\~грн., відпала. Згідно з частиною першою, другою, пунктом 3 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Частиною третьою статті 1214 Цивільного кодексу України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Беручи до уваги зазначене, суд приходить до висновку, що позовна вимога [PERSON] про стягнення на її користь з Банку безпідставно перерахованих коштів у розмірі 26\~652,32\~грн. підлягає задоволенню ([PERSON] має право на стягнення з Банку 26\~652,92\~грн., проте просить стягнути 6\~652,32\~грн., а суд в силу статті 11 Цивільного процесуального кодексу України не вправі виходити за межі позовних вимог). Щодо позовної вимоги про стягнення 900,48\~грн. судових витрат з проведення експертизи. Як вже зазначалось, висновок експерта від 09.04.2014\~р. №\~1/1839 був складений на виконання ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013\~р. у справі №\~274/3076/13-ц. Витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз, належать до судових витрат (витрат, пов'язаних з розглядом судової справи), що встановлено частиною першою, пунктом 4 частини третьої статті 77 Цивільного процесуального кодексу України. З норм Глави 8 "Судові витрати" Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що судові витрати розподіляються між сторонами у справі за результатами розгляду справи, під час розгляду якої їх було здійснено. Таким чином, судові витрати у справі №\~274/3076/13-ц Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, у тому числі пов'язані з проведенням судової експертизи (висновок експерта від 09.04.2014\~р. №\~1/1839), підлягають розподілу за наслідками розгляді зазначеної справи, а не справи, яка розглядається (№\~274/64/15-ц). [PERSON] у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення з Банку на її користь 900,48\~грн. судових витрат з проведення судової експертизи необхідно відмовити. Щодо позовної вимоги про стягнення у якості відшкодування моральної шкоди 20\~000,00\~грн. Абзацом першим та другим пункту 3 постанови від 31.03.1995\~р. №\~4 Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків У позовній заяві [PERSON] не вказано, в чому полягає завдана їй Банком моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її було заподіяно, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. За таких обставин суд вважає, що [PERSON] не довела, що Банком їй була завдана моральна шкода, а відтак у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Банку у якості відшкодування цієї шкоди 20\~000,00\~грн. необхідно відмовити. Щодо розподілу судових витрат. Частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до частин першої та третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином з Банку в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 266,52\~грн., оскільки [PERSON] від сплати цього судового збору звільнена на підставі пункту 7 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" (який був чинний на момент подання позовної заяви).

Outcome: partial