Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та позбавлення останньої права користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтував тим, що під час тимчасового проживання у свого діда він познайомився з [PERSON] . 16 вересня 2006 року він офіційно одружився з відповідачкою та привів її до свого діда в будинок. Вже 21 вересня 2006 року його дід, [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про виселення [PERSON] та [PERSON] як тимчасових жильців. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2007 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про виселення, позовні вимоги [PERSON] було задоволено у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання членом сім`ї власника та вселення було відмовлено. У подальшому позивач домовився з дідом щодо тимчасового перебування в його будинку поки не народиться дитина. Так, на умовах тимчасового проживання вони залишилися в спірному будинку. Стан здоров`я [PERSON] почав стрімко погіршуватися та [INFO] він помер. На підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 26 листопада 2010 року будинок [ADDRESS] став належати позивачу. 22 січня 2013 року до свого будинку він прописав відповідачку [PERSON] Проте, вже у 2017 році подружні відносини між сторонами припинилися, сім`я розпалася. Через хворобу [PERSON] він дозволив їй залишитися на деякий час проживати в будинку. Проте її недбале ставлення до спільних дітей та до житла призвело до того, що в травні 2018 року він був вимушений покинути своє житло та разом з дітьми переїхати жити до іншого житлового приміщення. Приблизно через пару тижнів він навідався до будинку та побачив, що відповідачка незважаючи на те, що страждає на серйозні інфекційні захворювання, влаштувала в будинку антисанітарні умови, які привели будинок у нежитловий стан. Після цього між ними відбулася сварка та відповідач зібрала речи, переїхавши на інше місце проживання. 01 червня 2018 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. У липні 2018 року він дізнався про те, що [PERSON] звернулася до Самарського районного суду з позовною заявою про вселення та подав зустрічний позов про виселення. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року у справі № 206/4208/18 позовні вимоги [PERSON] про вселення було задоволено, у задоволенні зустрічного позову було відмовлено. Обґрунтуванням прийнятого рішення було те, що [PERSON] є членом сім`ї власника, не підлягає виселенню особа, що не проживає в житловому будинку. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2019р. по справі № 206/2999/18 шлюб було розірвано. На підставі викладеного, враховуючи те, що відповідач на даний момент не являється членом сім`ї позивача, останній просить суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Ухвалою судді від 25 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалами суду від 20 серпня 2019 року у задоволенні клопотань представника відповідача про закриття провадження у справі та залишення позовної заяви без руху відмовлено. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Зайцев Д.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні та зокрема зазначили, що шлюб між сторонами розірвано, а тому оскільки відповідачка не являється членом сім`ї позивача вона втратила право користування житловим приміщенням, яке належить позивачу. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Бартош - Стрєльников А.В. у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову посилаючись на те, що в 2013 році вона була зареєстрована в спірному домоволодінні за згодою позивача. З травня 2017 року колишній чоловік, позивач по справі, чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням в якому вона зареєстрована, він вигнав її з будинку та забрав дітей. Наразі вона проживає в іншому місці, оскільки ключі від будинку в неї забрав позивач та вона позбавлена можливості потрапити до нього. Заслухавши доводи сторін, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до наступного. Судом установлено, що позивач є власником домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26 листопада 2010 року (а.с.8). 16 вересня 2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб (а.с.9). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10-12). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року по справі № 206/4208/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, виселення встановлено, що [PERSON] фактично визнав факт відсутності допуску позивача [PERSON] до житлового будинку з тих підстав, що наразі там проводиться ремонт, враховуючи відсутність доказів здійснення будь-яких ремонтних робіт, які б унеможливлювали би проживання у будинку позивача відповідно до ст. 165 ЖК УРСР. Відповідно до норм ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями статті 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналізуючи фактично встановленні в судовому засіданні обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб з огляду на те, що позивач та його представник не навели переконливих доказів про відсутність відповідача за місцем проживання без поважних причин понад один рік, з урахуванням того, що відповідач не проживає у будинку внаслідок неприязних стосунків з колишнім чоловіком, який чинить їй перешкоди у доступі до домоволодіння та його користуванні. Крім того, з пояснень сторін судом встановлено, що як до так і після розлучення між ними склалися напружені та неприязні стосунки, відповідач фактично не має можливості потрапити до будинку, оскільки позивач забрав в неї ключі та обмежує її фактично у проживанні в цьому будинку. Сам по собі факт припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем не є самостійною підставою для позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням з підстав, визначених ст. 405 ЦК України, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24.11.1986) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовні вимоги позивача, направлені на позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням, а тому можуть бути задоволені лише на підставі переконливих, взаємоузгоджених і неспростовних доказів у справі. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Отже, підсумовуючи вищевикладене та враховуючи, що позивач належних, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] не надав, то суд приходить до висновку про недоведеність заявлених позивачем вимог, що відповідно є підставою для відмови у їх задоволенні. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові судові витрати понесені по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed