Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося до суду з позовною заявою [PERSON] про звернення стягнення. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,90% річних за весь строк фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення 13.06.2026 року. Згідно п. 3.1.1. починаючи з 11.08.2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 452,73 доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. До настання терміну вказаного в абзаці першому цього підпункту п. 3.1 позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця за місяцем надання кредиту. У порушення зазначених норм закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з чим, за кредитним договором станом на 13.04.2013 року виникла заборгованість в розмірі 83 340,43 доларів США, яка складається з наступного: 39 554,99 доларів США - заборгованість за кредитом; 18 854,44 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 24 931,00 доларів СЩА - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13.06.2008 року було укладено договір іпотеки № 0320/0608/45-017-Z-1 між ВАТ "Сведбанк" та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] надав в іпотеку належне йому майно, а саме: квартиру [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського нотаріального округу [PERSON] 13.06.2008 року, за реєстр. № 811. Таким чином, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, в своїх поясненнях спирався на доводи, викладені в позові. В судовому засіданні відповідач та представник відповідача позовні вимоги не визнали в повному обсязі та просили суд відмовити позивачу в задоволенні позову, так як позивач не має підстав для звернення до суду з даними позовом, у зв'язку з тим, що відповідач не отримував від позивача повідомлення про відступлення прав грошової вимоги факторові за кредитним договором. Також, просили суд застосувати строк позовної давності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне: Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання(неналежне виконання) - ст. 610 ЦК України. Статтею 1049 ЦК України зазначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом по справі встановлено, що 13.06.2008 року ВАТ "Сведбанк" (правонаступник - ПАТ "Сведбанк") та [PERSON] уклали кредитний договір № 0320/0608/45-017, відповідно до якого банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,90% річних за весь строк фактичного користування кредитом з кінцевим терміном повернення 13.06.2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13.06.2008 року було укладено договір іпотеки № 0320/0608/45-017-Z-1 між ВАТ "Сведбанк" та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] надав в іпотеку належне йому майно, а саме: квартиру [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського нотаріального округу [PERSON] 13.06.2008 року, за реєстр. № 811. Згідно п. 3.1.1. кредитного договору № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року та внесеним до нього змін та доповнень від 08.04.2009 року та від 15.06.2009 року, позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до п. 3.2. цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 452,73 доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. До настання терміну вказаного в абзаці першому цього підпункту п. 3.1 позичальник сплачує фактично нараховані відсотки за період користування кредитом не пізніше 10 числа наступного місяця, починаючи з місяця за місяцем надання кредиту. 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк", який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку "ТАС-Комерцбанк" та Факторинговою компанією "Вектор Плюс" укладено договір факторингу. Відповідно до п. 2.1, 2.2. договору, банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Разом із тим, 28.11.2012 року між ТОВ "ФК "Вектор Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" укладено договір факторингу. Відповідно до п. 2.1, 2.2. договору, клієнт (ТОВ "ФК "Вектор Плюс") відступає фактору (ТОВ "Кредитні ініціативи") свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Отже, внаслідок укладання договорів факторингу від 28.11.2012 року відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ "Кредитні ініціативи" набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року, позичальником згідно якого є [PERSON]. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заявлених вимог ТОВ "Кредитні ініціативи" надано розрахунок заборгованості, яка склалась у позичальника [PERSON] за кредитним договором № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року станом на 13.04.2013 року. Згідно вказаного розрахунку заборгованість становить 188091,31 доларів США, яка складається із наступного: 82 597,50 доларів США, яка складається з наступного: 39 554,99 доларів США - заборгованість за кредитом; 18 854,44 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 24 188,07 доларів СЩА - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Як видно із розрахунку ТОВ "Кредитні ініціативи", загальна сума заборгованості за кредитним договором № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року складається з відповідних складових, у тому числі пені, яка визначена у розмірі 24 931,00 доларів США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає 199 273,48 грн. за період з 13.05.2009 року по 13.04.2013 року. Однак, відповідно до п. 8.5. кредитного договору № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року сторони домовилися, що строк позовної давності за будь-якими вимогами Банку, що випливають з цього договору, встановлюється тривалістю три роки. За положеннями ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, в розумінні зазначеної норми закону пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, з урахуванням зазначених вимог закону розмір пені підлягає визначенню в межах трирічного строку. Таким чином, розмір пені за кредитним договором № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року за період з 13 квітня 2010 року о 13 квітня 2013 року складає 24 188,07 доларів США, що по курсу НБУ становить 193 335,24 грн. Період розрахунку суми пені, наведений позивачем до 13 квітня 2010 року, знаходиться за межами позовної давності. З урахуванням зменшення розміру пені, слід зменшити загальну суму заборгованості за кредитним договором № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року з 666 140,06 доларів США до 660 201,82 доларів США. Що стосується доводів відповідача та представника відповідача про застосування строку позовної давності щодо визначення суми основного боргу та процентів за кредитним договором, то такі доводи не можуть бути взяті до уваги, оскільки протирічать умовам кредитного договору № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року та діючому законодавству, що регулює кредитні правовідносини. ТОВ "Кредитні ініціативи" зверталося до [PERSON] з претензійним листом, в якому зазначало про необхідність сплатити заборгованість за кредитним договором та попередило про можливість, у разі несплати заборгованості в добровільному порядку, вчинення виконавчого напису на договорі іпотеки та звернення за захистом своїх інтересів до суду для примусового стягнення суми заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Матеріали справи містять докази направлення відповідачу вимоги про повернення суми кредиту та звільнення житлового приміщення, а обов'язок пересвідчення у факті отримання боржником письмової вимоги на Банк не покладено. До того ж, саме звернення Банку до суду з даним позовом вже є письмовою вимогою. Суд не приймає доводи відповідача [PERSON], так як відповідач був ознайомлений з умовами кредитного договору та договору іпотеки та не висував будь-яких претензій, щодо їх змісту, отже він був згоден з усіма їх умовами, а на даний час просто намагається уникнути відповідальності за неналежне виконання своїх зобов'язань по кредитному договору № 0320/0608/45-017 від 13.06.2008 року, договору про внесення змін та доповнень від 13.06.2008 року № 1 до кредитного договору та додаткової угоди № 2 до кредитного договору від 15.06.2009 року, а саме відповідач [PERSON] зобов'язався сплачувати щомісячний платіж не пізніше 10 числа кожного місяця у розмірі 452,73 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, процентам. Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України «Про заставу» в разі невиконання зобов'язання, забезпеченою заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до положень статей 33, 35 цього Закону у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону. Згідно роз'яснень, наданих у п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Так, згідно роз'яснень, наданих у п. 42 вищезазначеної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial