Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

11 серпня 2020 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 23 листопада 2018 року з вини відповідача, який керував автомобілем "Hyundai", д/н [NUMBER] , скоєна дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої пошкоджено автомобіль "Рута", д/н [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який перебуває у власності [PERSON] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження, завдані збитки. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Цивільно-правова відповідальність потерпілого була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, потерпілий своєчасно звернувся на його адресу із повідомленням про настання ДТП та із заявою про виплату страхового відшкодування, вартість відновлювального ремонту автомобіля потерпілого, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становила 58360,07 грн. з урахуванням ПДВ на запасні частини та матеріали. Цивільно-правова відповідальність відповідача, на момент настання страхового випадку, не була застрахована полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У зв`язку з настанням події, передбаченої ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", позивачем виплачено відшкодування потерпілій стороні, у зв`язку з чим право регресної вимоги виникло на суму 55541,80 грн., виходячи із наступного розрахунку: 54671,80 грн. розміру шкоди та 870,00 грн. витрат, пов`язаних із збором документів та визначенням розміру шкоди. Позивач звернувся до відповідача із проханням добровільно компенсувати завдані збитки, але сума відшкодування сплачена не була, що змусило позивача звернутися із позовом до суду. Зазначену суму, а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2020 року зазначену цивільну справу передано за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.39). 12 жовтня 2020 року вказана цивільна справа надійшла на адресу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.40). 13 жовтня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області повернув справу Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська для належного оформлення (а.с.41). 22 грудня 2020 року зазначена цивільна справа повторно надійшла на адресу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.43). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 грудня 2020 року головуючим суддею у цій справі визначена суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майна Г.Є. (а.с.45). Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.46). У судове засідання представник позивача не з`явився, але в прохальній частині пред`явленої позовної заяви просив позов задовольнити, провести розгляд справи без участі позивача та його уповноваженого представника. (а.с. 2-4). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, окрім поданих 04 лютого 2021 року заяв про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення судового засідання призначеного на 22 лютого 2021 року, додатково відзиву на позовну заяву та письмових доказів, суду не подав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з установлених у судовому засіданні таких обставин. Судом установлено, що 23 листопада 2018 року о 21 годині 45 хвилин на нерегульованому перехресті рівнозначних доріг вул. Короленка та пр. Д. Яворницького в м. Дніпрі, відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем "Hyundai", д/н [NUMBER] , не надавши переваги у русі, скоїв зіткнення з автомобілем "Рута", д/н [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який знаходиться у власності [PERSON] , в результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження та спричинені матеріальні збитки. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року [PERSON] визнано винним у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с.5). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частинами 1, 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, ураховуючи, що правовідносини у цій справі є деліктними, а також те, що обов`язок доказування відсутності вини у спричиненні матеріальної шкоди, з урахуванням положень ст. 1166 ЦК України, покладено на відповідача [PERSON] , який жодного належного, допустимого та достовірного доказу цих обставин не надав, а тому суд, дослідивши подані позивачем докази у своїй сукупності, виходить з доведеності вини [PERSON] у спричиненні матеріальної шкоди. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] не була забезпечена відповідним полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Разом з тим, цивільно-правова відповідальність потерпілої [PERSON] була забезпечена полісом ОСЦВА № АК/8145174, термін дії з 09 жовтня 2018 року по 08 квітня 2019 року, виданий ТДВ СТДВ «Глобус» (а.с. 20). Розмір завданих збитків за пошкоджений транспортний засіб, відповідно до висновку експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля № 051/19 від 21 квітня 2019 року, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових частин транспортного засобу "Рута", д/н [NUMBER] , з урахуванням ПДВ на запасні частини і матеріали складає 58360,07 грн. (а.с. 9-19). 13 лютого 2019 року [PERSON] , як власник пошкодженого транспортного засобу "Рута", д/н [NUMBER] , подала позивачеві повідомлення про настання страхового випадку та заяву про виплату грошового відшкодування за матеріальну шкоду, завдану відповідачем в порядку ст. 35, пп. а) ст.41.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (а.с. 20, 21). На підставі довідки № 1 від 30 травня 2019 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, Наказу заступника генерального директора МТСБУ № 6023 від 18 червня 2019 року, позивачем виплачено відшкодування [PERSON] у розмірі 54671,80 грн., що також підтверджується платіжним дорученням № 966799 від 18 червня 2019 року (а.с. 22, 23). 15 травня 2020 року позивач звертався до відповідача із вимогою добровільно компенсувати завдані збитки (а.с. 24). Доказів сплати виплаченої суми страхового відшкодування відповідачем суду не надано. Згідно із ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до пп. а) п.41. 1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно із ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ відшкодовує шкоду, яка була заподіяна життю, здоров`ю та майну третіх осіб під час дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування", ст.ст. 993, 1191 ЦК України до страхової організації, що сплатила страхове відшкодування за майновим страхуванням в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яку особа, яка одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Згідно із підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", Моторне (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право вимагати в порядку регресу з власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 ст. 13 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Внаслідок викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та наявні всі підстави для задоволення позову в частині стягнення на користь позивача з відповідача суми в розмірі 54671,80 грн., виплаченого страхового відшкодування. Разом з тим, відповідно до п. 40.3 ст. 40 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону. Згідно з платіжним дорученням № 966634 від 12 червня 2019 року Моторним (транспортним) страховим бюро України оплачено ТОВ "СОС СЕРВІС УКРАЇНА" суму в розмірі 870,00 грн. за послуги складання калькуляції вартості відновлювального ремонту та визначення розміру збитків т/з РУТА АЕ 1419 АВ (послуги аварійного комісара" згідно рах. № 1498 від 24 травня 2019 року, справа 35806 (а.с. 7). Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на встановлення розміру збитківта збір документів у розмірі 870,00 грн., суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено право страховика вимагати відшкодування додаткових витрат, які понесені у зв`язку із встановленням розміру збитків та збору документів, у зв`язку з тим, що такі витрати страховика не є страховою (регламентною) виплатою (страховим відшкодуванням), а спрямовані на визначення розміру збитків. Вказані витрати належать до звичайної господарської діяльності страховика і не підлягають стягненню з особи, яка відповідальна за спричинену шкоду, у зв`язку з чим, вказана частина позовних вимог задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України також підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при подачі позовної заяви, пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 2069,07 грн. (54671,80 х 2102 : 55541,80). На підставі викладеного,

Outcome: partial