Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 18 серпня 2007 року до 30 березня 2011 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем у справі [PERSON] У подружжя народився син - [PERSON], [INFO]. Позивач вказувала, що після розірвання шлюбу дитина залишилась мешкати з нею. [PERSON] стверджувала, що вона має намір з сином [PERSON] з 10 грудня 2018 року по 20 грудня 2018 року поїхати на відпочинок до Арабської Республіки Єгипет, а з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року - до Держави Ізраїль. Проте батько дитини [PERSON] відмовився надавати дозвіл на виїзд сина за кордон у супроводі матері, Позивач вважає, що ухилення [PERSON] від надання згоди на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон у супроводі матері суперечить інтересам дитини. З цих підстав [PERSON] просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] до Арабської Республіки Єгипет без згоди батька [PERSON] з 10 грудня 2018 року по 20 грудня 2018 року; на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] до Держави Ізраїль без згоди батька [PERSON] з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року. У судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд його задовольнити пояснила, що нею заброньовано квитки на літак та місця в готелі для подорожі з сином до Держави Ізраїль з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року. Від наміру відвідати Арабську Республіку Єгипет у період з 10 грудня 2018 року по 20 грудня 2018 року вона відмовилась. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності, а позовні вимоги [PERSON] - задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, мотивуючи це тим, що позивач може вивезти дитину за кордон на тривалий час, що унеможливить спілкування батька з нею. Також представник [PERSON] зазначив, що його довіритель надасть згоду на виїзд дитини до Держави Ізраїль, якщо мати не чинитиме [PERSON] перешкод у спілкуванні з дитиною. Заслухавши вступні слова позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 18 серпня 2007 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №2321 (а. с. 11). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] (а. с. 9). За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2011 року шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано. 27 жовтня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва у справі №756/8253/16-ц ухвалено рішення, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON] (а. с. 13-18). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вирішила з разом сином поїхати на відпочинок до Держави Ізраїль з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року. Позивач звернулася до [PERSON] з проханням надати згоду на виїзд їхнього сина до Держави Ізраїль на період з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року у супроводі матері, проте відповідач таку згоду не надав. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та ст. ст. 141, 153, 157 СК України. Виходячи з аналізованих положень СК України, ЦК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно зі ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 зазначила, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Виїзд малолітнього [PERSON] разом з матір'ю на відпочинок до Держави Ізраїль у період з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року відповідатиме найкращим інтересам дитини та жодним чином не позбавить її батька [PERSON] можливості брати участь у вихованні та особистому спілкуванні з сином. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] до Держави Ізраїль без згоди батька у супроводі матері [PERSON] строком на 14 днів - з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року. Поряд з цим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON] до Арабської Республіки Єгипет без згоди батька у період з 10 грудня 2018 року по 20 грудня 2018 року, позаяк позивач відмовилась від цієї подорожі та не планує разом з сином відвідати Арабську Республіку Єгипет у вказаний період. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 704,80 грн. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: partial