Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

[PERSON] 23 грудня 2020 року звернулася до Любешівського районного суду Волинської області з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] .. Позов обґрунтовано тим, що з 15 червня 2017 року по 10 лютого 2020 року позивач перебувала в незареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] .. В такому шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Державна реєстрація народження сина була проведена відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян. В позовній заяві вказала, що у свідоцтві про народження сина відомості про батька вказані за її вказівкою, а факт батьківства [PERSON] відносно сина необхідний для стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки з часу припинення відносин відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Вважає що його доходи є достатніми для забезпечення матеріальних потреб їхнього сина. У зв`язку з вище вказаним позивач просить суд визнати відповідача [PERSON] батьком дитини [PERSON] та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. В поданій до суду 04 березня 2021 року заяві відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Вказав, що з червня 2017 року по грудень 2020 року перебував у цивільному шлюбі з позивачем [PERSON] , від якого у них народився син [PERSON] , тому він визнає себе батьком [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги щодо стягнення аліментів визнав частково. Не заперечує, що він повинен утримувати сина та сплачувати аліменти. Проте зазначив, що він офіційно не працевлаштований, не має постійного місця роботи, у нього відсутнє рухоме та нерухоме майно, тому просить суд визначити аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1300,00 гривень, щомісячно, до досягнення сином повноліття, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Хвесик С.В. позовні вимоги підтримав та просив суд їх задоволити. Зазначив, що відповідно до норм СК України аліменти присуджуються в частці від доходу або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків разом з яким проживає дитина. Позивач бажає отримувати аліменти на утримання сина саме в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача. Вважає, що такий їх рівень буде достатнім для задоволення потреб їхнього сина [PERSON] . Представник відповідача - адвокат Понікарчик І.А. позовні вимоги визнала частково. Вказала, що відповідач визнає себе батьком дитини, а тому не заперечує щодо задоволення позовної вимоги про визнання батьківства. Проте, заперечила щодо стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), оскільки відповідач не працевлаштований просить суд стягнути з [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1300,00 гривень. Заслухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки відповідач позовну вимогу про визнання його батьком дитини [PERSON] визнав, про що ним було подано до суду письмову заяву, вказане ствердив і його представник, таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення в цій частині позовних вимог без з`ясування і дослідження обставин справи. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина 3 статті 51 Конституції України). Норма закону, яка передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, закріплена і в статті 180 Сімейного кодексу України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як стверджується позивачем та відповідачем, батьком [PERSON] , [INFO] є відповідач - [PERSON] . Виходячи з цього, відповідач як батько, зобов`язаний брати участь у вихованні та утриманні свого сина наряду з позивачем. У відповідності до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1, ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, даною нормою на законодавчому рівні визначено мінімальний розмір аліментів, прив`язкою якого є прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який визначається Законом. Згідно ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень. Положеннями ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку дитини, збереження її здоров`я, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. В пункті 17 Постанови №3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 12, 76, 78 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проаналізувавши досліджені докази в їх сукупності, суд констатує, що відповідачем та його представником не було подано до суду будь-яких доказів, які свідчили б про незадовільний стан здоров`я відповідача, його тяжке матеріальне становище, наявність інших утриманців, відсутність рухомого та нерухомого майна та інше, при цьому судом було встановлено, що відповідач [PERSON] є працездатною особою, офіційно не працевлаштований, але не позбавлений цього права, періодично працює на тимчасових роботах в Республіці Польща. Таким чином суд, дотримуючись меж позовних вимог, з урахуванням статті 181 Сімейного кодексу країни, визначає аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] в розмірі 1/4 (однієї четвертої) частки з усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення ним повноліття, вважаючи, що такий їх розмір буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Такий визначений судом розмір аліментів буде відповідати принципам справедливості і розумності відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, закріплених у ст.7 СК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК рішення у межах суми платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання. Згідно зі статтею 141 ЦПК судові витрати у формі судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: approved