Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Новоайдарського районного суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, [PERSON] [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначила, що з 17.11.2016 року вона є членом Громадської організації "Всеукраїнський рух "Сила права". [PERSON] народилася 30 грудня 1991 року у м. Луганську, Україна. Вона зареєстрована та проживала в [INFO]. 20 серпня 2016 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє дошлюбне прізвище «Цепляєва» на прізвище чоловіка. На праві приватної власності заявниця володіє 1/4 частиною будинку, що знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Нахімова. 132. Крім цього, у відповідності до свідоцтва про реєстрацію права власності на автомобіль, за заявницею зареєстровано автомобіль марки ВАЗ 111830, реєстраційний номер ВВ 0836 BP, 2008 року випуску. В травні 2014 року [PERSON] була вимушена переміститися з постійного місця проживання на окупованій частині території Луганської області, міста Луганськ, до [ADDRESS], де зараз постійно проживає, а отже дана адреса є її фактичним місцем проживання, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 03.03.2015 року за № 927007892. У звязку зі збройною (військовою) агресією [PERSON] [PERSON] відносно України порушено безпосередньо права [PERSON], гарантовані Конвенціями, про що свідчать наступні факти. До початку збройної агресії [PERSON] [PERSON] проти України [PERSON] була повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території [PERSON], [PERSON] мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Але, зважаючи на військову агресію [PERSON] [PERSON], [PERSON] позбавили такої можливості. З березня 2014 року [PERSON] почала помічати погіршення безпекової ситуації в місті. Серед місцевого населення збільшилась кількість росіян. Це було зрозуміло за відмінностями їх мови. Такий висновок [PERSON] зробила, бо має філологічну освіту та чутливий до діалектів слух. Оскільки ситуація загострювалась, на початку березня [PERSON] записала та розповсюдила в мережі відео-звернення із закликом недопущення ескалації конфлікту та перехід до збройного вирішення питання. 09.03.2014 року, відбувся перший масовий напад на патріотичне мирне зібрання. Так, 9-10 березня - це Шевченкові дні. Проукраїнські активісти вийшли на площу відзначити свято 200-річчя Шевченкові. Напроти зібрання через дорогу була точка збору проросійських активістів. Як завжди, активісти Євромайдану домовились в цей день проводити зустріч, проте, у зв'язку із напруженою політичною ситуацією, представники всіх партій, які підтримували Євромайдан домовились виходити на площу виключно із патріотичною символікою (державними прапорами) задля недопущення критичних ситуацій через партійну символіку. Цей крок не завадив проросійським агресивним активістам напасти та побити людей лише за те, що у них в руках був державний прапорець. Після побиття проукраїнських активістів, проросійськи налаштований агресивний натовп захопив будівлю [PERSON] ОДА. За декілька днів була захоплена й будівля СБУ. Навколо неї проросійські бойовики розбили наметовий табір, побудували барикади та продовжили агресію проти мирних патріотів. Із різних джерел стало відомо, що проросійські бойовики захопили у будівлі СБУ зброю. Це стало вже реальною загрозою для життя людей. Проросійські бійці та активісти вимагали призначення референдуму, щоб легітимізувати свою нібито демократичну владу, свою політику, яку вони диктували зі зброєю в руках. Вони закликали місцеве населення не визнавати офіційну владу, не визнавати призначені вибори Президента, тощо. В середині весни 2014 року, в рамках міжрегіонального культурного обміну студентів та представників інтелігенції з Луганщини та Донеччини "Схід і Захід разом", групу за участю [PERSON] запросили на Першотравневі свята до Львова та Івано-Франківська. До групи увійшли вчителі, викладачі університетів, лікарі, директор школи та декілька робітників різних підприємств. Групу автобусом [PERSON] вивезла до Донецька, де вони долучились до делегацій Донецька та Маріуполя та пересіли на потяг до Львова. Після закінчення форуму група повернулась потягом у Донецьк, де мали пересісти в автобус і дістатися [PERSON], проте їх плани скорегували незалежні від них обставини. Коли вся група сіла в автобус, який стояв на узбіччі біля дороги, його оточили декілька легкових машин так, що автобус виявився заблокованим. До автобуса підійшли люди зовнішньо схожі на бандитів. За 5-10 хвилин під'їхало ще декілька авто і групу оточили вже понад 30 чоловік, явно проросійськи налаштованих, майже половина з них були в балаклавах та з автоматами. Вони знали, що група приїхала з форуму зі Львова та звинувачували їх, що вони були на бойовому навчанні "Правого Сектора". Вони протримали групу декілька годин: перевіряли речі, паспорти, погрожували забрати в підвал та шукали тих, хто відповідальний за групу. [PERSON] вела перемовини з цими чоловіками, намагалась переконати, що вони туристи, проте задля того, щоб нікого не забрали в підвали Донецької ОДА (чим вони погрожували), [PERSON] не назвала себе старшою групи, вони тримались всі разом та намагались нічім не виділятися. Коли видалась нагода та поруч не було проросійських бойовиків в автобусі, [PERSON] зв'язалась з організаторами заходу, які обіцяли їм безпечну участь та охорону, та повідомила про напад. Також [PERSON] зателефонувала першому заступнику [PERSON] ОДА, голові [PERSON] партосередку "Батьківщина" [PERSON] та звернулася за допомогою. Зрештою групу відпустили всіх, живих і не ушкоджених, проте особисто для [PERSON] це було найбільше моральне та психологічне потрясіння у житті. Особливо важко було також через те, що [PERSON] усвідомлювала, що несе відповідальність за всю групу, адже вона її зібрала та переконала людей, що все буде безпечно. Після затримання в місті Донецьк виявилось, що група повернулась у вже остаточно захоплений проросійськими бойовиками та російськими військами [PERSON]. Ще дорогою по Донецькій і Луганській області група перетнула декілька блок-постів, де питали звідки-куди і чого вони їдуть, перевіряли паспорти. Група в'їхала в місто [PERSON] з боку Лутугінського району. Під час проїзду селища Ювілейне їх зустрів блок-пост бойовиків. На ньому чергували п'яні, на вигляд неповнолітні хлопці зі зброєю пліч-о-пліч із бойовиками, озброєними автоматами. На цьому блокпосту їх не перевіряли. Після повернення в наповнений проросійськими бойовиками, агресивно налаштованими росіянами [PERSON], [PERSON] стало дуже страшно за власне життя. Коли [PERSON] дома увімкнула телевізор, із острахом зрозуміла, що українські канали не транслюють. Замість "Першого національного" транслювали канал "Росія". [PERSON] зрозуміла, що в місті розпочалась масова інформаційна пропаганда з боку [PERSON], адже по ТВ висвітлювали перевернуті з ніг на голову новини, що відбувається в [PERSON], що нібито росіяни прагнуть "допомогти" луганчанам і звільнити їх від тиску та жорстокості київської влади, хоча все було зовсім інакше. Це саме проросійські активісти з російськими та "георгіївськими" прапорами, а також зі зброєю в руках, часто не тверезі, захоплювали адміністративні будинки та створювали напружену ситуацію у місті. [PERSON] зробила декілька телефонних дзвінків, поспілкувалась з друзями-активістами Євромайдану. Вони розповіли, що за час її поїздки відбулись незворотні зміни. Активістів Майдану почали брати в полон та відвозити в підвали СБУ, де їх били, катували, морально знущались та змушували відписувати майно та бізнес. Оскільки [PERSON] була лише студенткою, вона не потрапила в цю першу хвилю полонів, та була налякана, що озброєних людей розмови та логічні переконання вже не зупинять. Після розповідей друзів про полони та справжній терор, [PERSON] вирішила на якийсь час поїхати з міста. Зрештою, 09 травня 2014 року [PERSON] переїхала з міста [PERSON] до міста Миколаєва, сподіваючись на швидке повернення додому. Жила в друзів, знайомих, небайдужих людей. В грудні 2014 року [PERSON] переїхала до міста Щастя, оскільки там проживав її наречений. У 2015-16 роках [PERSON] один раз брала участь у фінансовій допомозі фонду "Terrs Des Hommes" та двічі отримувала допомогу від Червоного Хреста. Зараз [PERSON] не отримує жодних виплат чи компенсацій ні від держави, ні від НДО. 19 липня 2016 року [PERSON] отримала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Найбільша втрата, яка не дає їй спокою, звичайно, не матеріальна. Вдома залишилось багато речей, які мають духовну цінність, це і старі фотографії, родинний архів, це тварини, яких вона не могла взяти із собою, адже не була впевнена що й собі знайде дах над головою. Це відібрана в неї можливість вже протягом більш ніж 2 роки відвідати могилу матері, адже кладовище, де вона похована знаходиться у місті [PERSON], це частина Луганської області, яка є окупованою [PERSON] [PERSON] та підконтрольна їх бойовикам. Фактично [PERSON] була позбавлена не лише роботи, рідного дому, матеріального забезпечення, її позбавили звичного середовища існування, вільного спілкування з знайомими, друзями. Луганщина - це її Батьківщина, де вона мала налагоджений побут та планувала своє майбутнє, в державі Україна, де людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. [PERSON] вважає, що внаслідок саме військової агресії [PERSON] [PERSON] на території Луганської області було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією "Про захист прав людини та основоположних свобод" від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Отримана [PERSON] довідка про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб від 03.03.2015 року за № 927007892, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення на ім'я [PERSON] посвідчує лише факт її вимушеного переселення з м. Луганськ, Луганської області, до м. Щастя, Луганської області, і не містить в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії [PERSON] [PERSON] проти України та окупації [PERSON] [PERSON] частини території Луганської області України, обумовлено тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особа, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Заявник - [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представники заявника [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, заперечень щодо заявлених вимог суду не надав. Представник заінтересованої особи Посольства [PERSON] [PERSON] в Україні в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, заперечень щодо заявлених вимог суду не надав. Заслухавши пояснення заявника, її представників, дослідивши письмові матеріали справи та давши належну оцінку доказам, суд приходить до висновку про задоволення заяви, оскільки за змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON], є громадянкою України, народилася 30.12.1991 року в місті [PERSON], Україна, та зареєстрована за адресою: [INFO], що підтверджується копією паспорта (а.с. 18-19). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-ЕД № 225856, виданого 20.08.2016 року Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, 20.08.2016 року заявниця украла шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з «Цепляєва» на «Ярошенко», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 20). Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів № 11948687 від 09.10.2012 року, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу належить 1/4 частина житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Нахімова, буд. 132, м. Луганськ, Луганська область, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів (а.с. 21-22). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 792097, [PERSON] належить автомобіль марки ВАЗ модель 111830, реєстраційний номер ВВ0836, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 23-24). З довідки від 03.03.2015 р. № 927007892 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, вбачається, що [PERSON] має фактичне місце проживання/перебування за адресою: кв. Енергетиков[ADDRESS] (а.с. 25). Статтею 1 ЗУ «Про оборону України» визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Постановою Верховної [PERSON] України «Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії [PERSON] [PERSON] та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії [PERSON] [PERSON] та подолання її наслідків», з аналізу якої вбачається, що 20 лютого 2014 року, були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами [PERSON] [PERSON] порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил [PERSON] [PERSON], розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і [PERSON] [PERSON] про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту [PERSON] [PERSON] від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил [PERSON] [PERSON] захопили будівлі [PERSON] міністрів та Верховної [PERSON] Автономної [PERSON] Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил [PERSON] [PERSON], а Чорноморський флот [PERSON] [PERSON] заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії "Русское единство" [PERSON] у незаконний спосіб проголосив себе головою [PERSON] міністрів Автономної [PERSON] Крим та закликав Президента [PERSON] [PERSON] "забезпечити мир і спокій в Криму". У відповідь на цей заклик Президент [PERSON] [PERSON], порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до [PERSON] [PERSON] Федеральних зборів [PERSON] [PERSON], яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил [PERSON] [PERSON]. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної [PERSON] Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної [PERSON] Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної [PERSON] Крим до складу [PERSON] [PERSON], однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім [PERSON] [PERSON], що підтверджується Резолюцією Генеральної [PERSON] ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна [PERSON] Автономної [PERSON] Крим, розпущена постановою Верховної [PERSON] України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної [PERSON] Автономної [PERSON] Крим підписали з президентом [PERSON] [PERSON] Путіним «Договір про прийняття до [PERSON] [PERSON] [PERSON] Крим і створення у складі [PERSON] [PERSON] нових суб'єктів». 21 березня 2014 року владою [PERSON] [PERSON] було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую [PERSON] Республики Крым и образовании в составе Российской [PERSON] новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідно з Постановою Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії [PERSON] [PERSON] та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм. Протягом травня 2014 року самозвані лідери "ДНР" та "ЛНР", серед яких було багато громадян [PERSON] [PERSON], у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил [PERSON] [PERSON], парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами [PERSON] [PERSON] батальйон "Восток", а також були задіяні такі озброєні групи найманців як "Русский сектор" та "Оплот". За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в [PERSON] та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «[PERSON] Народної [PERSON]» та «Донецької Народної [PERSON]». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «[PERSON] Народна [PERSON]» та «Донецька Народна [PERSON]» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Із наданих заявником статей засобів масової інформації судом встановлено, що Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi) (а.с. 26). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США [PERSON] заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки" (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-evyznanniareferen dumiv-na-donbasi) (а.с. 27). Крім цього, прес-секретар верховного представника ЄС із закордонних справ [PERSON] заявила, що: "так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю" (http://www.ukrinform.ua/rubricpolitycs/1660771e_s_ne_viznae_referendum_na_hodi_ukr aiini_1937380.html) (а.с. 28). Підтвердженням окупації [PERSON] [PERSON], як країною агресором, частини території [PERSON] і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї. На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі. 23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил [PERSON] [PERSON], зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно\-десантних військ Збройних Сил [PERSON] [PERSON]. Задіяння регулярних Збройних Сил [PERSON] [PERSON] у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)". На засіданні [PERSON] Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв'язку з агресією [PERSON] [PERSON] проти України, делегація України заявила: "[PERSON] розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил". Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил [PERSON] [PERSON] через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як "серйозну ескалацію збройної агресії [PERSON] проти України". Іррегулярні збройні формування, задіяні [PERSON] [PERSON] у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних сил [PERSON] [PERSON] та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами [PERSON] [PERSON] та військовослужбовцями Збройних сил [PERSON] [PERSON]. За даними прес-центру Служби безпеки України від 24 лютого 2016 року, Громадянин [PERSON] [PERSON] (прізвисько «Хуліган») у квітні 2014 року приєднався до терористичної організації «ЛНР» та очолив незаконне збройне угруповання, що підпорядковувалося ГРУ міністерства оборони РФ (http://www.sbu.gov.ua/sbu/control/uk/publish/article7artid=175852&cat _id=173675&mustWords=%D0%94%D0%B5%D0%B1%DO% BO%DQ%BB%D 1 %8C%D 1 %86*+%D0%A0%D0%A 4&searchPublishing=: 1) (а.с. 29-31). Згідно наданих прес-центром Служби безпеки України даних від 11 серпня 2014 року, у ході здійснення контррозвідувальних заходів Службою безпеки України отримано чергові докази активної участі військовослужбовців [PERSON] [PERSON] у незаконних воєнізованих та збройних формуваннях на території України. Зокрема, у Луганській області здобуто документальні матеріали участі в діяльності організації «ЛНР» військовослужбовця, громадянина [PERSON] [PERSON] [PERSON] [INFO] - командира відділення БМД 1. У військовому квитку [PERSON] стоїть відмітка про прийняття його на військову службу 7 липня 2014 року. Це чергове свідчення того, що [PERSON] [PERSON] здійснює призов своїх військових і направляє для бойових дій на території України - проти українських громадян (http://www.sbu.gov.ua/sbu/control/uk/publish/article7art id=130006&cat id=l30095) (а.с. 32-33). За повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 10 березня 2015 року, співробітники СБУ затримали громадянина [PERSON] [PERSON], який воював на боці терористів т.зв. «ЛНР» у складі незаконного воєнізованого формування «Прізрак» та збройних угруповань проросійського бойовика Козіцина. 35-річний росіянин, мешканець Красноярського краю (РФ), на прізвисько «Міраж», розповів слідству, що його завербували через соціальні мережі. За участь у терористичній діяльності йому та іншим найманцям обіцяли по 100 доларів на день. Росіянина, який тривалий час ніде не працював, зацікавили такі пропозиції і він прибув до м. Ростов-на-Дону (РФ), де записався до так званої «армии Новороссии». Його та групу у складі 12 осіб забрав бойовик «ЛНР» на прізвисько «Борода» та незаконно перевіз на територію України до м. Алчевськ Луганської області, (http://www.sbu.gov.ua/sbu/control/uk/publish/ article7art id=138789&cat id=138881) (а.с. 34-35). 29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт "Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України". Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів [PERSON] [PERSON]. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території [PERSON] [PERSON] і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з [PERSON] [PERSON], які згодом здійснювали напади на об'єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об'єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил [PERSON] [PERSON] слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов'язані з військовими підрозділами [PERSON] [PERSON], а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі (http://iphronline.org/wp-content/uploads/2016/07/Ukr-Joint-report-cross-border- shelling-June-2016 .pdf) (а.с. 36-50). Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський "Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року"), за якими [PERSON] [PERSON] та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов'язки по припиненню збройного конфлікту, [PERSON] [PERSON] з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 5 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні сили [PERSON] [PERSON] та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих "гуманітарних конвоїв", які регулярно скеровуються [PERSON] [PERSON] на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського "комплексу заходів" від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема :вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії [PERSON] [PERSON], прийнято постанову Верховної [PERSON] України від 17 березня 2015 року №254-VIII "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України "Про Заяву Верховної [PERSON] України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами [PERSON] [PERSON] та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04 лютого 2015 року №145-VIII, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія [PERSON] [PERSON] та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано [PERSON] Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки". Також постановою Верховної [PERSON] України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ТУ AM, національних парламентів держав світу про визнання [PERSON] [PERSON] державою- агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської [PERSON] ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції "Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень [PERSON] [PERSON] міжнародних норм і принципів ОБСЄ" та резолюції "Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території [PERSON] [PERSON]", які засвідчили факт здійснення [PERSON] [PERSON] збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в'язнів в [PERSON] [PERSON]. Силові дії [PERSON] [PERSON], що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної [PERSON] ООН "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року. Крім того, військові дії [PERSON] [PERSON] на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, резолюція Парламентської [PERSON] Європи від 09 квітня 2014 року рішуче засуджує дозвіл [PERSON] [PERSON] [PERSON] на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права (http://wl.cl.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/1925 rez 1988 (2014).htm) (а.с. 51-54). Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику [PERSON], що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права (http://council.mfa.gov.Ua/ua/press-center/mfa-news/31704-shliodo-rezolvuciii-ievropeisvkogo-parlamentupro-situaciiu-v-ukraiini-vid-15-sichnya-2015- roku) (а.с. 55). Резолюція Парламентської [PERSON] Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони [PERSON] [PERSON] та вводить термін "окупований" по відношенню до Автономної [PERSON] Крим та м. Севастополь (http://wl .с 1 .rada.gov.ua/pls/mpz/docs/2128 rez 2067 (2015).htm) (а.с. 56-58). Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії [PERSON] [PERSON] відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Отже наслідком саме збройної агресії [PERSON] [PERSON] стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями. На окупацію [PERSON] [PERSON] частини території України вказують також норми міжнародного та національного законодавства - Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 p.: "Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії". Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна "дійсно перебувати під владою ворожої армії", причому "зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність". Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль цих окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. Абсолютно не має значення, чи отримала схвалення така окупація [PERSON] Безпеки, або ж вона просто є наслідком агресивного вторгнення, звільнення, або ж має місце офіційна заява в якості такої. Аналіз існуючих правових норм, що визначають режим окупації, переважно заснованих на положеннях Гаазької конвенції 1907 року дає підстави стверджувати, що для окупації характерне збереження владних структур (хай навіть у вигнанні) переможеної держави і продовження опору та військових дій проти держави-окупанта. Таким чином, з аналізу вказаних норм міжнародного та національного законодавства вбачається, що ознаками ефективного контролю є: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. На підтвердження здійснення [PERSON] [PERSON] такого ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської областей, з усіма його ознаками свідчать наступні приклади. За даними Інтернет-сайту «INTV», на сторінках якого була опублікована стаття «[PERSON] війська в [PERSON] готуються до прориву, - активіст» від 15 березня 2016 року, 100 військовослужбовців підрозділів спеціального призначення збройних сил [PERSON] [PERSON] підійшли до тимчасово окупованого Докучаєвська Донецької області з боку села Стила на чотирьох автомобілях КАМАз і двох броньованих автомобілях ГАЗ- 2330 Тигр. (http://intvua.com/news/socseti/1430379565-rosivski-Yiyska-v-lugansku-gotuyutsya" do-prorivuaktivist.html) (а.с. 59). За повідомленням інформаційно-аналітичного центру [PERSON] національної безпеки і оборони України від 30 серпня 2014 року, ситуація в районі проведення бойових дій залишається напруженою. Проросійські бойовики та російські військові продовжуючи концентрувати живу силу та військову техніку в обласних центрах окупованої частини Донбасу. Протягом 30 серпня бойові дії тривали в районі населених пунктів Станиця [PERSON], аеропорту «Луганськ» та ряду інших населених пунктів Луганської області (http://www.rnbo.gov.ua/news/1798.html) (а.с. 60-62). Виходячи із змісту статті Інтернет-сайту «ostro.org» від 22.01.2016 року, на посаду першого заступника голови [PERSON] міністрів «ЛНР» узгодили кандидатуру [PERSON] на посаду заступника голови [PERSON] міністрів - [PERSON], а також заступника [PERSON] міністрів - [PERSON], який працює керівником апарату «МВС ЛНР». Основними напрямками їх діяльності визначено забезпечення життєдіяльності «ЛНР», регулювання соціальної сфери та сільського господарства. (http://www.ostro.org/lugansk/society/news/490962/) (а.с. 63). 03 квітня 2016 року на Інтернет-порталі новин «zik.ua», була опублікована стаття «В «ЛНР» «вибрали» нового «спікера»», виходячи зі змісту якої, Народною радою «ЛНР» буде керувати 33-річний [PERSON], котрий є членом незаконного руху «Світ Луганщини». Такі кадрові зміни в «ЛНР» були викликані у зв'язку з неналежною організацією роботи Народної ради «ЛНР» його попередником [PERSON]. (http://zik.ua/news/2016/04/03/v lnr vybraly novogo spikera 686944) (а.с. 64). За повідомленням Інтернет-ресурсу «newsru.ua» від 21.08.2015 року, в результаті збільшення активності російських військ та обстрілів в районі [PERSON] аеропорту, 2 тисячі українських військових з боями змушені були відступити з бойових позицій, які опинились в оточенні роти російських десантників (http://www.newsru.Ua/arch/ukraine/21 аu g2015/muzhenko_i pskovskie vdv.html) (а.с. 65-66). За повідомленням інформаційного агентства «rian.com.ua», 30 квітня 2014 року, близько тисячі проросійських демонстрантів штурмували адміністративні будівлі в [PERSON]. Були захоплені обласна державна адміністрація, прокуратура і Апеляційний суд. При спробі штурму обласного управління МВС вперше за час заворушень в місті пролунали постріли, були чутні вибухи гранат (http://rian.com.ua/analytics/20140430/346507495.html) (а.с. 67-68). Так званий голова «ЛНР» [PERSON] видав указ №259/01/05/16 «О режиме комендантского часа», яким фактично вводиться режим комендантської години з 23 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. Згідно цього документу, на вулицях перебуватимуть озброєні патрулі, (http://glava-lnr.su/sites/default/files/pdf/259.01.05.16 06.05 otred.pdf) (а.с. 69). Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року держави-члени мають нести відповідальність за будь-яке порушення гарантованих Конвенцією прав та свобод громадян, які перебувають під їхньою "юрисдикцією". Здійснення юрисдикції є для Договірної держави необхідною умовою, аби вона могла нести відповідальність за дії або бездіяльність, що ставляться їй у вину, та які порушують твердження щодо недотримання прав та свобод, викладених в Конвенції. Згідно з існуючою судовою практикою "юрисдикція" у відповідності зі статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року не обмежується національними територіями держав-учасниць цієї Конвенції. Відповідальність держави-учасниці поширюється на випадки, коли будь-яка дія чи бездіяльність її влади приводить до певних наслідків за межами її території. Тобто держава (її збройні сили або підконтрольні їй місцеві адміністрації) отримала можливість здійснювати ефективний контроль над територією, яка знаходиться за межами її національних кордонів. Отже, саме [PERSON] [PERSON] зобов'язана забезпечувати права та свободи, гарантовані Конвенцією на території Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини [PERSON] та Донецької областей, оскільки ці складові частини території України перебувають під фактичним контролем [PERSON], тобто вони перебувають під її юрисдикцією у значенні статті 1 Конвенції. Відповідно, [PERSON] [PERSON] відповідальна за порушення прав і свобод громадян, що гарантовані Конвенцією на цих територіях. Однак [PERSON] [PERSON] неодноразово порушувала норми Конвенції Організації Об'єднаних Націй "Про захист цивільного населення під час війни" від 12 серпня 1949 року, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, та відповідно такі права фізичних осіб як, зокрема: право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням. Такі факти підтверджуються, серед іншого постановою Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України "Про відсіч збройній агресії [PERSON] [PERSON] та подолання її наслідків" від 21 квітня 2015 року № 337-VIII. Відповідно до Женевської конвенції 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, яка є чинною для [PERSON] [PERSON] в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР з 10 травня 1954 року, то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 р. зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть, якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно з Конвенцією Організації Об'єднаних Націй "Про захист цивільного населення під час війни" від 12 серпня 1949 року, вона застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив. Відповідно до ст. 4 Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Жодній Високій Договірній Стороні не дозволяється звільняти себе чи будь-яку іншу Високу Договірну Сторону від відповідальності, яку несе вона чи інша Висока Договірна Сторона за порушення, наведені в 147 статті (ст. 148 цієї Конвенції). Стаття 91 Протоколу І до Конвенції Організації Об'єднаних Націй "Про захист цивільного населення під час війни" від 12 серпня 1949 року стосується відповідальності: сторона, що перебуває у конфлікті й порушує положення цієї Конвенції, або цього Протоколу, повинна відшкодовувати завдані збитки, якщо для цього є підстави. Вона несе відповідальність за всі дії, що вчиняються особами, які входять до складу її збройних сил. Основна ідея права військової окупації полягає в тому, щоб на час збройного конфлікту зберегти на окупованих територіях status quoante раніше існуюче положення, для того, щоб забезпечити в майбутньому безболісне повернення таких територій відповідній державі. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 p., супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції Особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, [PERSON] [PERSON] неодноразово порушувала такі права громадян України, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в постанові Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України "Про відсіч збройній агресії [PERSON] [PERSON] та подолання її наслідків". Про наявність цих порушень свідчить аналіз наступної інформації. Із інформації, яка міститься в статті під назвою «Бойовики в [PERSON] захопили нові адмінбудівлі» від 05.05.2014 року вбачається, що «народний губернатор» [PERSON] оголосив в Луганської області надзвичайний стан і заборонив діяльність на території області всіх політичних партій, громадських організацій. Повідомляється, що контрольований озброєними проросійськими бойовиками обласний телецентр припинив транслювати українські канали. Так, свою діяльність призупинили три українські телеканали - «Перший національний», «1+1» та «5 канал» (http://www.radiosvoboda.Org/a/25372884.html) (а.с. 70-72). Згідно інформації, яка міститься в доповіді, підготовленій Управлінням Верховного комісара ООН з прав людини, що охоплює період з 02.04.2014 року по 06.05.2014 року, озброєні групи бойовиків створювали неможливу для нормального існування атмосферу та руйнували правопорядок на Сході України. Так, в зазначений період були зафіксовані випадки викрадення людей, їх незаконного утримання та переслідування, зокрема журналістів. Через це свобода виявлення переконань зазнає особливих утисків через переслідування і засобів масової інформації та погрози на їхню адресу, в результаті чого посилюється напруженість та загострюється криза в регіоні (http://www.un.org.ua/images/stories/Report 15_Мау_2014 ua.pdf) (а.с. 73-92). 01.03.2014 року під час проросійського мітингу біля будівлі [PERSON] ОДА було піднято прапор [PERSON] [PERSON], про що було зазначено на Інтернет-сайті «uaonline.com.ua» в статті «[PERSON] ОДА підняли російський прапор» від 01.03.2014 року (http://uaonline.com.ua/novvny 96559.html) (а.с. 93). У повідомленні Інтернет - видання «news.pn» від 09.03.2014 року мова йдеться про те, що під час урочистостей з нагоди 200-річчя з дня народження поета [PERSON] 9 березня 2014 року між учасниками проросійського мітингу та активістами проукраїнських сил сталася сутичка: проросійські активісти силою розігнали зібрання біля пам'ятника [PERSON]. Під час проросійського мітингу також відбулося захоплення приміщення [PERSON] ОДА та був вивішений російський прапор на будівлі, крім того, російський прапор та прапор Перемоги були вивішені на флагштоках біля установи. Міліція не протидіяла ані штурму ОДА, ані нападу на учасників проукраїнського мітингу (https://news.pn/ru/incidents/98788) (а.с. 94-95). В статті під назвою «Боевики сгоняют к пограничной части в Луганске людей для «живого щита»,- пограничники. Фото» від 03.06.2014 року, яка міститься на сторінках Інтернет-Порталу «Цензор.НЕТ» повідомляється про дії проросійських бойовиків, які направлені на використання місцевих мешканців у якості «живого щиту». Так, при штурмі прикордонної частини бойовики привели до частини батьків заблокованих прикордонників (http://censor.net.ua/photo news/288358/boeviki sgonyayut k pogranichnoyi chasti v luganske lyudeyi dlyajivogo schita pogranichniki foto) (а.с. 96). Виходячи зі змісту статті від 29 листопада 2014 року «Луганский журналист Торба: "ЛНР" умудрилась сделать то. что за 20 лет не сделали в Украине - они начали легализовьівать копанки», проросійські бойовики використовують нелегальні вугільні шахти у якості об'єкта оподаткування. До того ж, ситуація з рівнем доходів громадян така, що купити можна лише продукти, які необхідні для виживання, грошей немає. У проросійських бойовиків гроші завжди знайдуться і вони від цього не постраждають. Постраждає якась безпорадна бабуся на п'ятому поверсі, яка не може спуститися і нічого зробити, і навколо якої нікого немає. Є величезна складність з доставкою грошей. (http://gordonuaxom/news/war/luganskiv-zhumalist-torba-dnr-umudrilas-sdelat-to-chto-za-20-let-ne-sdelali-v-ukra ine-oni-nachali-legalizirovat-kopanki-53262.html) (а.с. 97-98). Виходячі зі змісту статті «Около 50 вооруженньїх людей на ж/д вокзале Донецка встречали поезда из Львова», яка була опублікована на Інтернет-сайті «Обозреватель» 04 травня 2014 року, озброєні люди очікують прибуття деяких активістів в Донецьк для дестабілізації ситуації в місті. Представники так званої «ДНР» травня проголосили присутнім про прибуття на вокзал 9-ти потягів зі Львова, і закликали "добре їх зустріти": (http://obozrevatel.com/politics/04398-okolo-50-vooruzhennyih-lyudei-na-zhd-vokzale- donetska-vstrechavut-poezd-lvov-mariupol.htm) (а.с. 99-100). Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної [PERSON] Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської [PERSON] Європи "Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб" № 2028 від 27 січня 2015 року (http://wl.cl.rada.gov.ua/pls/mpz/docs/2004 rez 2028(2015).html) (а.с. 101-104). Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії [PERSON] [PERSON] на території України (http://unhcr.org.ua/en/2011 -08-26-06-58- 56/news-archive/1244-internal-displacement-map) (а.с. 105). 19 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт "Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України", який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться дослідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення майна; випадків незаконного арешту та ув'язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб (http://iphronline.org/wp-content/uploads/2016/07/Uki--Joint-report-cross-border-shelling-June-2016.pdf) (а.с. 106-119). Крім цього, відповідно до заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено (http://coe.mfa.gov.ua/ua/press-center/statements/5177-zaiava-ministerstva-zakordonnih-sprav-ukraiini-shhodo-vikonannya-minsykih-domovlen ostej) (а.с. 120-121). Що стосується обставин вимушеного переселення заявниці з частини окупованої [PERSON] [PERSON] території Луганської області, зокрема до м. Щастя Новоадарського району Луганської області, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для [PERSON] з 10.05.1954 в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 р. зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 р., супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, [PERSON] [PERSON] неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанови Верховної [PERSON] України Про Заяву Верховної [PERSON] України «Про відсіч збройній агресії [PERSON] [PERSON] та подолання її наслідків». Зокрема, аналіз інформації, що міститься в інтернет виданнях, на які посилалась заявниця вказують на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку [PERSON] [PERSON]. Так, до початку збройної агресії [PERSON] [PERSON] проти України [PERSON] була повноправним громадянином держави Україна, де людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Проживаючи на території [PERSON], [PERSON] мала налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Але, зважаючи на військову агресію [PERSON] [PERSON], [PERSON] позбавили такої можливості. З березня 2014 року [PERSON] почала помічати погіршення безпекової ситуації в місті. Серед місцевого населення збільшилась кількість росіян. Це було зрозуміло за відмінностями їх мови. Такий висновок [PERSON] зробила, бо має філологічну освіту та чутливий до діалектів слух. Оскільки ситуація загострювалась, на початку березня [PERSON] записала та розповсюдила в мережі відео-звернення із закликом недопущення ескалації конфлікту та перехід до збройного вирішення питання. 09.03.2014 року, відбувся перший масовий напад на патріотичне мирне зібрання. Так, 9-10 березня - це Шевченкові дні. Проукраїнські активісти вийшли на площу відзначити свято 200-річчя Шевченкові. Напроти зібрання через дорогу була точка збору проросійських активістів. Як завжди, активісти Євромайдану домовились в цей день проводити зустріч, проте, у зв'язку із напруженою політичною ситуацією, представники всіх партій, які підтримували Євромайдан домовились виходити на площу виключно із патріотичною символікою (державними прапорами) задля недопущення критичних ситуацій через партійну символіку. Цей крок не завадив проросійським агресивним активістам напасти та побити людей лише за те, що у них в руках був державний прапорець. Після побиття проукраїнських активістів, проросійськи налаштований агресивний натовп захопив будівлю [PERSON] ОДА. За декілька днів була захоплена й будівля СБУ. Навколо неї проросійські бойовики розбили наметовий табір, побудували барикади та продовжили агресію проти мирних патріотів. Із різних джерел стало відомо, що проросійські бойовики захопили у будівлі СБУ зброю. Це стало вже реальною загрозою для життя людей. Проросійські бійці та активісти вимагали призначення референдуму, щоб легітимізувати свою нібито демократичну владу, свою політику, яку вони диктували зі зброєю в руках. Вони закликали місцеве населення не визнавати офіційну владу, не визнавати призначені вибори Президента, тощо. В середині весни 2014 року, в рамках міжрегіонального культурного обміну студентів та представників інтелігенції з Луганщини та Донеччини "Схід і Захід разом", групу за участю [PERSON] запросили на Першотравневі свята до Львова та Івано-Франківська. До групи увійшли вчителі, викладачі університетів, лікарі, директор школи та декілька робітників різних підприємств. Групу автобусом [PERSON] вивезла до Донецька, де вони долучились до делегацій Донецька та Маріуполя та пересіли на потяг до Львова. Після закінчення форуму група повернулась потягом у Донецьк, де мали пересісти в автобус і дістатися [PERSON], проте їх плани скорегували незалежні від них обставини. Коли вся група сіла в автобус, який стояв на узбіччі біля дороги, його оточили декілька легкових машин так, що автобус виявився заблокованим. До автобуса підійшли люди зовнішньо схожі на бандитів. За 5-10 хвилин під'їхало ще декілька авто і групу оточили вже понад 30 чоловік, явно проросійськи налаштованих, майже половина з них були в балаклавах та з автоматами. Вони знали, що група приїхала з форуму зі Львова та звинувачували їх, що вони були на бойовому навчанні "Правого Сектора". Вони протримали групу декілька годин: перевіряли речі, паспорти, погрожували забрати в підвал та шукали тих, хто відповідальний за групу. [PERSON] вела перемовини з цими чоловіками, намагалась переконати, що вони туристи, проте задля того, щоб нікого не забрали в підвали Донецької ОДА (чим вони погрожували), [PERSON] не назвала себе старшою групи, вони тримались всі разом та намагались нічім не виділятися. Коли видалась нагода та поруч не було проросійських бойовиків в автобусі, [PERSON] зв'язалась з організаторами заходу, які обіцяли їм безпечну участь та охорону, та повідомила про напад. Також [PERSON] зателефонувала першому заступнику [PERSON] ОДА, голові [PERSON] партосередку "Батьківщина" [PERSON] та звернулася за допомогою. Зрештою групу відпустили всіх, живих і не ушкоджених, проте особисто для [PERSON] це було найбільше моральне та психологічне потрясіння у житті. Особливо важко було також через те, що [PERSON] усвідомлювала, що несе відповідальність за всю групу, адже вона її зібрала та переконала людей, що все буде безпечно. Після затримання в місті Донецьк виявилось, що група повернулась у вже остаточно захоплений проросійськими бойовиками та російськими військами [PERSON]. Ще дорогою по Донецькій і Луганській області група перетнула декілька блок-постів, де питали звідки-куди і чого вони їдуть, перевіряли паспорти. Група в'їхала в місто [PERSON] з боку Лутугінського району. Під час проїзду селища Ювілейне їх зустрів блок-пост бойовиків. На ньому чергували п'яні, на вигляд неповнолітні хлопці зі зброєю пліч-о-пліч із бойовиками, озброєними автоматами. На цьому блокпосту їх не перевіряли. Після повернення в наповнений проросійськими бойовиками, агресивно налаштованими росіянами [PERSON], [PERSON] стало дуже страшно за власне життя. Коли [PERSON] дома увімкнула телевізор, із острахом зрозуміла, що українські канали не транслюють. Замість "Першого національного" транслювали канал "Росія". [PERSON] зрозуміла, що в місті розпочалась масова інформаційна пропаганда з боку [PERSON], адже по ТВ висвітлювали перевернуті з ніг на голову новини, що відбувається в [PERSON], що нібито росіяни прагнуть "допомогти" луганчанам і звільнити їх від тиску та жорстокості київської влади, хоча все було зовсім інакше. Це саме проросійські активісти з російськими та "георгіївськими" прапорами, а також зі зброєю в руках, часто не тверезі захопилювали адміністративні будинки та створювали напружену ситуацію у місті. [PERSON] зробила декілька телефонних дзвінків, поспілкувалась з друзями-активістами Євромайдану. Вони розповіли, що за час її поїздки відбулись незворотні зміни. Активістів Майдану почали брати в полон та відвозити в підвали СБУ, де їх били, катували, морально знущались та змушували відписувати майно та бізнес. Оскільки [PERSON] була лише студенткою, вона не потрапила в цю першу хвилю полонів, та була налякана, що озброєних людей розмови та логічні переконання вже не зупинять. Після розповідей друзів про полони та справжній терор, [PERSON] вирішила на якийсь час поїхати з міста. 09 травня 2014 року [PERSON] переїхала з міста [PERSON] до Миколаєва, сподіваючись на швидке повернення додому. Жила в друзів, знайомих, небайдужих людей. В грудні 2014 року [PERSON] переїхала до міста Щастя, оскільки там проживав її наречений. У 2015-16 роках [PERSON] один раз брала участь у фінансовій допомозі фонду "Terrs Des Hommes" та двічі отримувала допомогу від Червоного Хреста. Зараз [PERSON] не отримую жодних виплат чи компенсацій ні від держави, ні від НДО. 19 липня 2016 року [PERSON] отримала довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Найбільша втрата, яка не дає їй спокою, звичайно, не матеріальна. Вдома залишилось багато речей, які мають духовну цінність, це і старі фотографії, родинний архів, це тварини, яких вона не могла взяти із собою, адже не була впевнена що й собі знайде дах над головою. Це відібрана в неї можливість вже протягом більш ніж 2 роки відвідати могилу матері, адже кладовище, де вона похована знаходиться у місті [PERSON], це частина Луганської області, яка є окупованою [PERSON] [PERSON] та підконтрольна їх бойовикам. Фактично [PERSON] була позбавлена не лише роботи, рідного дому, матеріального забезпечення, її позбавили звичного середовища існування, вільного спілкування з знайомими, друзями. Луганщина - це її Батьківщина, де вона мала налагоджений побут та планувала своє майбутнє, в державі Україна, де людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. [PERSON] вважає, що внаслідок саме військової агресії [PERSON] [PERSON] на території Луганської області було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією "Про захист прав людини та основоположних свобод" від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20 березня 1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16 вересня 1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії [PERSON] [PERSON] на частині території Луганської області було порушено низку конституційних прав заявниці, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом ІІ Конституції України. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. В судовому засіданні встановлено, що на ім'я [PERSON] Управлінням соціального захисту населення Новоайдарської районної державної адміністрації видана довідка № 927007892 від 03.03.2015 року, яка посвідчує лише факт її вимушеного переселення з [PERSON] до м. Щастя Новоайдарського району Луганської області і не встановлює причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Як роз'яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] переселилась з території Луганської області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист в результаті збройної агресії [PERSON] [PERSON], та те, що встановити даний юридичний факт [PERSON] необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора [PERSON] [PERSON], суд вважає, що подана [PERSON] заява підлягає задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні. На підставі ст. 8, 21-68 Конституції України, ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятої згідно з резолюцією 59/38 Генеральної [PERSON] ООН від 02 грудня 2004 р., ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держави № ЕТS N 74 від 16 травня 1972 р., ст. 1 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965 р., ст. 3 Віденської конвенції щодо дипломатичних зносин від 18.04.1961 р., Женевської конвенції 1949 р.,

Outcome: approved