Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на її майно, у тому числі і на житловий будинок [ADDRESS]. Її батько помер ще [INFO] 28 лютого 2013 року на випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла своєму онукові, а синові позивачки [PERSON], який відмовився від своїх спадкових прав. Крім позивачки спадкоємцем першої черги по закону після смерті матері є також її брат [PERSON], із яким позивачка уклала спадковий договір, за яким спадковий житловий будинок переходить позивачці. Отже, позивачка як єдина спадкоємиця після смерті матері звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову у віддачі такого через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, що позбавляє її можливості належним чином оформити свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивачка подала до суду заяву про слухання справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області надіслав до суду заяву, якою просить суд справу розглянути без його участі. Позовні вимоги не заперечує. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Частина 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до положень ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,Законом України "Про власність",Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII"Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування",Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат",постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105"Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Так, довідкою Чорноострівської сільської ради Жидачівського району Львівської області № 769 встановлено, що у житловому будинку з прилеглими господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], була зареєстрована та постійно проживала [PERSON], яка померла [INFO]. Відповідно до копії технічного паспорту від 21 липня 2016 р., серія [NUMBER], який виданий Стрийським міжрайонним БТІ, загальна площа житлового будинку [ADDRESS] становить 71,3 кв. м, житлова 40,6 кв. м; допоміжна 30,7 кв. м. Інвентаризаційна вартість будинку становить 211288 грн., рік побудови 1958 р. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 28 червня 2014 року, [PERSON] померла [INFO] у с. Дроховичі Жидачівського району Львівської області. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01 квітня 2013 року, [PERSON] помер [INFO] у с. Дроховичі Жидачівського району Львівської області. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] (дівоче [PERSON]) [PERSON] є рідною дочкою померлої [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 06 липня 2016 року). З матеріалів спадкової справи № 522/2014 від 04 грудня 2014 року, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO], вбачається, що діти померлої: [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та видачу їм свідоцтва про право на спадщину. [PERSON], як спадкоємець по заповіту після смерті бабусі, відмовився від спадщини, про що подав до нотаріуса заяву. Крім цього між спадкоємцями [PERSON] та [PERSON] 02 жовтня 2016 року укладено договір спадкового майна після смерті їх матері [PERSON], який посвідчено нотаріально та за умовами якого житловий будинок [ADDRESS] переходить у спадщину до [PERSON]. Відтак позивачка [PERSON] являється єдиною спадкоємицею першої черги по закону після смерті своєї матері [PERSON], яка спадщину прийняла, оскільки постійно до дня смерті матері була зареєстрована та проживала разом із нею. Згідно постанови завідувача Жидачівської ДНК Матусек В.В. № 761/02-31 від 02 жовтня 2016 року позивачка зверталась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, але їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Як зазначено у ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, обставин, які вказували б на те, що спадкодавець [PERSON] при житті набула або володіла житловим будинком з господарськими спорудами [ADDRESS] неправомірно, або ж на вказане майно окрім позивачки, яка в передбачений законом спосіб прийняла спадщину чи з інших підстав, претендують інші особи, в суді не встановлено. Та враховуючи те, що позивач оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача позовні вимоги визнав, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому беручи до уваги наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved