Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору №014/5550/74/114939 від 01.08.2007р., укладеного з ПАТ "РайффайзенБанкАваль" в особі Житомирської обласної дирекції. Позовні вимоги мотивовані, зокрема, тим, що відповідно до умов договору іпотеки від 02.08.2007р., укладеного сторонами на забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором №014/5550/74/114939 від 01.08.2007р., предметом іпотеки стала квартира [ADDRESS]. Однак, в 2009 році позивачу стало відомо, що рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 03.12.2008р. визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 02.08.2007р., на придбання якої отримано кредитні кошти згідно зазначеного кредитного договору. Відповідно до вказаного рішення спірна квартира була повернена у власність [PERSON] та [PERSON] Працівники банку ввели позивача в оману, оскільки вони могли знати про те, що заставне майно придбане у особи, яка використовує підробні документи, проте позивача про це не повідомили. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні та в письмовому відзиві від 20.08.2012р. заперечив проти доводів та вимог позовної заяви. Третя особа в засідання суду не з"явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2007р. між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Райфайзен Банк Аваль" - кредитор) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір №014/5550/74/114939 (далі - договір), згідно п.1.1 якого кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 81200 дол.США, а позичальник зобов"язується належним чином використати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів банку, та виконати всі інші зобов"язання в порядку та строки, визначені цим договором (а.с.8-15). Відповідно до п.2.1 договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі. Забезпеченням зобов"язань позичальника за цим договором є квартира за адресою: [ADDRESS]. В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором, 01.08.2007р. сторонами укладено договір поруки №014/5550/74/114939, згідно п.2.1 якого поручитель ([PERSON]) на добровільних засадах бере на себе зобов"язання перед банком відповідати по борговим зобов"язанням боржника - [PERSON], які виникають з умов кредитного договору №014/5550/74/114939 від 01.08.2007р., а саме: повернути кредит в розмірі 81200,00 дол.США, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі (а.с.23). Крім того, 02.08.2007р. сторонами укладено договір іпотеки (а.с.22), згідно умов якого в іпотеку передано придбану іпотекодавцем (безпосередньо перед укладенням цього договору) за рахунок особистих та кредитних коштів квартиру [ADDRESS]. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст.229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням; помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, 02.08.2007р. між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) укладено договір купівлі-продажу, згідно п.1 якого продавець продав та передав у власність, а покупець купив та прийняв у власність належну продавцю квартиру [ADDRESS], на умовах, визначених цим договором (а.с.25). Постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві від 12.05.2008р. порушено кримінальну справу по факту підробки документів за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України (а.с.28). У постанові вказано, що 30.09.2006р. невстановлена особа провела оформлення довіреності на представництво інтересів [PERSON] його батьком [PERSON] при продажі 1/2 частини квартири [ADDRESS], в подальшому зазначена довіреність була використана при купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. 03.12.2008р. рішенням Дніпровського районного суду м.Києва визнано недійсною довіреність №10609 від 30.09.2006р., посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]., якою [PERSON] уповноважено [PERSON] на продаж 1/2 частини квартири [ADDRESS]; визнано недійсним в повному обсязі договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 05.10.2006р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та внесений до реєстру за №2772; визнано недійсним в повному обсязі договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 02.08.2007р., укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та внесений до реєстру за №3611 (а.с.33). Представник позивача в судовому засіданні вказав, що відповідач міг знати про те, що заставне майно (квартира) було придбане у особи, яка використовує підробні документи, оскільки мав би під час укладення кредитного договору від 01.08.2007р. та договору іпотеки від 02.08.2007р. перевірити документи особи, яка виступила в якості продавця заставного майна. Будучи допитаним в якості свідка, [PERSON] вказав, що кредит він брав не для власних потреб, а за проханням [PERSON], якому фактично й було передано кредитні кошти. Саме [PERSON] вирішував всі питання купівлі квартири. При підписанні договору купівлі-продажу були присутні працівники банку. На запитання головуючого судді Золотарьов Ю.О. пояснив що в оману його ввів продавець квартири, а також працівниками банку, які не роз"яснили йому наслідків укладення кредитного договору. Матеріалами справи підтверджується, що позивач добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. Як вбачається з розписки від 23.07.2007р., позивач був повідомлений про умови кредитування: мета, для якої кредит буде витрачений, наявні форми кредитування та відмінності між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, форми забезпечення, строк та відсоткова ставка за кредитом, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (а.с.40). З наявних у справі доказів, зокрема, розпорядженнями від 02.08.2007р. про видачу кредитних коштів в сумі 81200 дол.США та квитанції від 02.08.2007р., вбачається, що банк передав позивачу кредитні кошти в повному обсязі (а.с. 39,41,42). Також суд звертає увагу на те, що банк не є строною договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 02.08.2007р., який визнано недійсним. Позивач при укладенні даного договору діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач у свої позовній заяві, не дають підстав вважати, що під час укладання оспорюваного договору він був навмисне введений працівниками банку в оману щодо обставин які мають істотне значення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed