Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області Вінницької області звернулось ПАТ «Універсал Банк» з позовом до [PERSON], приватного підприємства «Укрвінпостач» про стягнення заборгованості. Позов мотивований тим, що 18.06.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 15/04/480-к-07, строком до 17.06.2017 року. Відповідно до кредитного договору, позивач надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 20\~000, 00 дол. США, а останній зобовязався їх повернути, сплатити за їх користування проценти в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Крім того, для забезпечення виконання зобовязань, передбачених кредитним договором № 15/04/480-к-07 від 17.06.2017 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ПП «Укрвінпостач» 18.06.2007 року було укладено договір поруки. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит у розмірі 20\~000, 00 дол. США. Однак, [PERSON] та ПП «Укрвінпостач» не здійснювалось вчасне погашення кредитних коштів у повному обсязі, в результаті чого утворилась заборгованість. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2012 року у справі № 212/2-5449/11 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON], приватного підприємства «Укрвінпостач» про стягнення заборгованості, позов задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 28\~272, 73 дол. США. Разом з тим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2012 року виконано в повному обсязі лише 03.10.2016 року. Оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2012 відповідачами виконано 03.10.2016 року, то відповідно до п.п. 4.3-4.9., 9.1., 9.2 кредитного договору позивач має право на стягнення процентів, пені та штрафу до остаточного виконання вказаного судового рішення. Тому, за весь час прострочення з 18.03.2013 року по 18.03.2016 року, з урахуванням розміру кредиту, стягнутого на підставі рішення суду, сума процентів за час прострочення повернення суми кредиту становить 4\~352, 58 дол. США, Також, відповідачі зобовязані відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити банку індекс інфляції, який становить 162\~552, 74 гривень, а також три проценти річних, який становить 18\~077, 91 гривень, за весь час прострочення з 18.03.2013 року по 18.03.2016 року. Вище викладене й стало підставою для звернення позивача з позовом до [PERSON], приватного підприємства «Укрвінпостач» про стягнення заборгованості. Ухвалою суду від 20.04.2017 року провадження у справі в частині вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до приватного підприємства «Укрвінпостач» про стягнення заборгованості закрито. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та просив їх задовольнити.\~\~ Відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, надав суду письмові заперечення. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, в судовому засіданні встановлено, що 18.06.2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено кредитний договір 15/04/480-к-07, строком до 17.06.2017 року, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 20\~000, 00 дол. США, з відсотковою ставкою за користування кредитом 12,5 % річних, строком до 17.06.2017 року. (а.с. 10-12) Для забезпечення виконання зобовязань, передбачених кредитним договором № 15/04/480-к-07 від 17.06.2017 року, між ВАТ «Банк Універсальний» та ПП «Укрвінпостач» 18.06.2007 року було укладено договір поруки. (а.с. 13) Відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» найменування юридичної особи відкрите акціонерне товариство «Банк Універсальний» змінено на публічне акціонерне товариство «Універсал Банк». Згідно із п.1.6 Статуту ПАТ «Універсал Банк» банк є правонаступником усіх прав та обовязків ВАТ «Банк Універсальний». (а.с. 27-28) Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно із п. 4.4 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються за період з дня видачі кредиту по день його повернення за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. Сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця, не пізніше 10-го числа наступного за звітним місяцем. Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 20\~000, 00 дол. США, що підтверджується заявою на видачу готівки від 20.06.2007 року. (а.с. 14) Однак, відповідачем не здійснювалось вчасне погашення кредитних коштів у повному обсязі, в результаті чого утворилась заборгованість (а.с. 15). Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2012 року у справі № 212/2-5449/11 за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON], приватного підприємства «Укрвінпостач» про стягнення заборгованості, позов задоволено частково, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість, зокрема, за кредитним договором № 15/04/480-к-07 від 17.06.2017 року у розмірі 28\~272, 73 дол. США. (а.с. 18-20) У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Однак, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 23.09.2015 року у справі №6-120цс15, виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2012 року виконано в повному обсязі лише 03.10.2016 року. (а.с. 23) Таким чином, на підставі п. 4.4 кредитного договору кредитодавець має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами до остаточного виконання судового рішення. Отже, у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором по відсоткам за користування кредитними коштами за період з 18.03.2013 року по 18.03.2016 року становить 4\~352, 58 дол. США. (а.с. 15) Суд звертає увагу, що приймаючи рішення про стягнення сум за кредитним договором, суд виходить із положень ч. 1 ст.1050 ЦК України та виходить з того, що стягнення сум (процентів) за ст. 1048 ЦК України є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а тому стягнення вищезазначених сум є правомірною. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Також, право на здійснення операцій в іноземній валюті, в тому числі і надання кредитів в іноземній валюті, передбачено ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому згідно із ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Судом встановлено наявність у позивача банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, позивач має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. На вище викладене, також, звернув увагу в п. 10, п. 11 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи вище викладе, суд прийшов до висновку про правомірність нарахування позивачем відсотків за час прострочення повернення суми кредиту за період з 18.03.2013 року по 18.03.2016 року в сумі 4\~352, 58 дол. США. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що кредитним договором № 15/04/480-к-07 від 18.06.2007 року передбачено нарахування процентів в розмірі 12,5 % річних. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях. На вище викладене звернув увагу Верховний суд України в постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-771цс15. Згідно із п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин «уразі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, у резолютивній частині рішення зазначається про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті,що відповідає вимогам частини 3статті 533 ЦК». Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншими нормативно-правовими актами. Оскільки судом стягнуто заборгованість за кредитним договором у доларах США, а не у національній валюті - гривні, ПАТ «Банк Універсальний» має право на повернення боргу саме у доларах США; цьому праву кореспондує обовязок боржника повернути заборгованість за кредитним договором у валюті кредиту. Аналізуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування втрат/збитків від інфляційних процесів за наростаючим підсумком в сумі 162\~552, 74 гривень та трьох процентів річних у сумі 18\~077, 91 гривень. Таким чином, позов публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню. Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 1\~674, 79 гривень, пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial