Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] -[PERSON] звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що з 12.09.2009 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який було розірвано на підставі рішення суду від 19.03.2014 року. Під час шлюбу сторони на підставі довідки-рахунку від 25.11.2010 року № 376123 виданої (оформленої) ТОВ „Міжрегіональний Брокерський Дім Фаворит" м.Полтава, за спільні кошти, а саме за 19000 доларів США придбали пасажирський автобус марки „BOVA", модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER], на ремонт та введення якого в експлуатацію ними були витрачені спільні кошти в сумі 15000 доларів США. Незважаючи на те, що спірний пасажирський автобус є спільною сумісною власністю позивачки та її колишнього чоловіка [PERSON], відповідач спочатку на підставі довідки-рахунку від 06.12.2012 р. № 424457, виданої (оформленої) ТОВ „Сєвєродонецьк Авто-Торг" продав спірний пасажирський автобус своєму батькові [PERSON], який [INFO] року помер, а потім після смерті батька на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом отримав у свою власність та зареєстрував на себе право власності на спірний пасажирський автобус. Спірний пасажирський автобус є спільною сумісною власністю сторін, отже вони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження зазначеним вище транспортним засобом, оскільки інше не було встановлено домовленістю між ними. Крім того, позивачка своєї згоди на продаж автобусу не давала. Вважає, що договір купівлі - продажу спірного пасажирського автобусу виходить за межі дрібного побутового, а тому для укладення вказаного договору відповідач зобов'язаний був отримати письмову згоду позивачки. Частка позивачки в спірному пасажирському автобусі становить 1/2, оскільки інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором. Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу пасажирського автобусу марки «BOVA», модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER], який оформлено шляхом видачі довідки-рахунку від 06.12.2012 р. №424457, виданою (оформленою) ТОВ «Сєвєродонецьк Авто-Торг»; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Рубіжанською державною нотаріальною конторою відповідачу [PERSON] на пасажирський автобус марки «BOVA», модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER]; поділити спільно набуте позивачкою та її колишнім чоловіком [PERSON] майно - пасажирський автобус марки «BOVA», модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER], який є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, наступним способом та порядком: виділити [PERSON] в натурі зазначений вище спірний пасажирський автобус, визнавши за ним право власності на цей автобус, стягнути з [PERSON] на користь позивачки грошову компенсацію в розмірі ? частки від вартості зазначеного автобусу, а саме 151050 грн. Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 06.07.2016 року на підставі заяви представника позивача було залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Сєвєродонецьк АВТО-ТОРГ» про визнання договору купівлі-продажу і свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними, поділ майна, що є об,єктом права спільної сумісної власності подружжя в частині позовних вимог про: -визнання недійсним договору купівлі-продажу пасажирського автобусу марки «BOVA», модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER], який оформлено шляхом видачі довідки-рахунку від 06.12.2012 р. №424457, виданою (оформленою) ТОВ «Сєвєродонецьк Авто-Торг»; -визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Рубіжанською державною нотаріальною конторою [PERSON] на пасажирський автобус марки «BOVA», модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER]; -виділення [PERSON] в натурі пасажирського автобуса марки «BOVA», модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER], визнання за [PERSON] право власності на автобус. Під час судового розгляду представник позивачки збільшив позовні вимоги і посилаючись на те, що придбаний сторонами в період шлюбу спірний автобус є неподільною річчю, вартість якого згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №76 від 29.06.2016 року складає 348226,00 грн., просив суд поділити спільно набуте позивачкою та відповідачем майно - пасажирський автобус марки „BOVA", модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER], який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, наступним способом та порядком: - виділити [PERSON] зазначений вище спірний пасажирський автобус, визнавши за ним право власності на цей автобус; - стягнути з [PERSON] на користь позивачки грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки від вартості зазначеного автобусу, а саме 174113,00 грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пославшись на обставини, викладені в позовній заяві та, будучи допитаною судом за її згодою в якості свідка, пояснила що з 12.09.2009 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Відповідач працював водієм, здійснював пасажирські перевезення, тому вони вирішили купити автобус для покращення матеріального становища їх сім,ї. За спільні гроші в листопаді 2010 року вони з відповідачем через інтернет-сайт купили автобус за 19000 доларів США. Відповідач взяв вдома 21 000 доларів США і поїхав купувати автобус, 2 000 доларів США привіз назад і сказав, що через технічні несправності купив автобус за 19000 доларів США. Відповідач казав, що за документами він купив автобус за 1 000 грн. Їх спільні гроші відповідач також вкладав в ремонт автобусу. Відповідач казав їй, що на ремонт автобусу було витрачено 15 000 доларів США. Згоду на продаж автобусу, зокрема, і в 2012 році вона відповідачу не давала, не знала про такий продаж, за згодою на продаж спірного автобусу відповідач до неї не звертався. Про те, що автобус був проданий батькові відповідача, вона дізналась в серпні 2013 р. Гроші за продаж автобусу відповідач їй не віддавав. Про те, що автобус перейшов у власність батька її чоловіка, вона дізналась вже після того як це сталось. Документально нічим не може підтвердити вартість автобуса в 19000 доларів США. Сума в 1 000 грн. при купівлі автобусу була вигідна як покупцю так і продавцю. В присутності матері відповідача та [PERSON] відповідач не передавав їй 20000 грн. в якості вартості 1/2 частки спірного автобусу, такі твердження відповідача не відповідають дійсності. Вона взагалі не отримувала від відповідача половину вартості автобусу. Їй автобус не потрібен, а оскільки відповідач - водій, то автобус слід залишити йому. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з урахуванням їх збільшення підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові, та додатково суду пояснив, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі вони купили за 19000 доларів США пасажирський автобус. В 2012 році відповідач, не отримавши письмової нотаріально засвідченої згоди від дружини, продав автобус своєму батьку. Оскільки угода про купівлю-продаж спірного автобусу виходить за межі дрібної побутової, тому для укладення вказаного договору необхідно отримати письмову згоду дружини. Така згода відповідачу позивачкою надана не була. Коли батько відповідача помер, то останній успадкував цей автобус. Більше того, коли дана справа знаходилась в суді, і судом 28.04.2015 року було постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони вчинення дій по відчуженню спірного автобусу, який на той час був зареєстрований за позивачем, наступного дня спірний автобус було продано. Вважає, що поділити рухоме майно - пасажирський автобус марки „BOVA", модель FHD 12280, реєстраційний номер [NUMBER], який є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, слід наступним способом та порядком, а саме: виділити [PERSON] зазначений вище спірний пасажирський автобус, визнавши за ним право власності на цей автобус; стягнути з [PERSON] на користь позивачки грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки від вартості зазначеного автобусу, яка визначена висновком експертного автотоварознавчого дослідження №76 від 29.06.2016 року, а саме 174113,00 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні та, будучи допитаним судом за його згодою в якості свідка, пояснив, що12.09.2009 року вони з позивачкою уклали шлюб. Він працював водієм у ПП [PERSON], який був його батьком. На прохання його батька він зі своїм товаришем купили спірний автобус за 1000 грн. За 19000 доларів США, як на це вказує позивачка, він не купував автобус. В ремонт автобуса ніяких грошей, в тому числі і в розмірі 15000 доларів США, вони разом з позивачкою не вкладали. Капітальний ремонт автобуса його батько не робив. Мати позивачки не давала ніяких грошей на ремонт автобуса. Автобус він придбав за 1000 гривень, які йому дав батько. Потім сімейне життя у них з позивачкою не склалося, і вони перестали жити однією сім,єю. Він вирішив продати автобус своєму батькові, на що отримав усну згоду від позивачки. Суму, за яку він продасть автобус, вони з позивачкою не обговорювали. Він говорив позивачці, що продав автобус за 40000 грн., з чим вона погодилась. В МРЕВ йому сказали, що згоди від дружини на продаж автобусу не потрібно, і він продав батьку автобус приблизно за 40000 грн. Після цього він зі своїм батьком, матір,ю та [PERSON] поїхали до позивачки, щоб віддати їй гроші за половину вартості автобусу. Коли приїхали до позивачки, він віддав їй 20000 грн. в рахунок половини вартості автобусу. Через деякий час його батько помер, і він, відповідач успадкував після смерті батька спірний автобус. Автобус він продав 11.07.2014 року, оформивши довіреність, доля автобуса йому на теперішній час невідома. Вважає, що автобус не є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки був придбаний не за його та позивачки гроші, а за гроші його батька, хоча право власності і було оформлено на його, відповідача ім,я. Заперечує проти виділення йому автобусу в натурі, оскільки він йому не потрібен. Свідок [PERSON] каже неправду про те, що він озвучував при ній суму в 19000 доларів США за купівлю спірного автобусу. При ньому гроші, які йому належали, свідок [PERSON] ніколи не перераховувала. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила, що за період з 2010 по 2012 рік у сторін не було власного доходу для придбання спірного автобуса за 19000 доларів США. Дійсно 25.11.2010 року на ім'я [PERSON] був придбаний автобус марки BOVA FHD 12280, 1988 року випуску, але за 1000,00 грн., що підтверджується довідкою-рахунком від 25.11.2010 року. Також з боку позивачки не надані суду будь-які докази того, що з 2010 по 2012 роки в автобусі проводилися якісь ремонтні роботи та ще й розмір цього ремонту складав аж 15000 доларів США. Після того як сторони перестали проживати однією сім,єю відповідач не мав матеріальної можливості надавати кошти на утримання дитини у бажаному позивачці розмірі, а автобус не приносив бажаного прибутку, так як потребував ремонту, і для того, щоб уникнути будь-яких спорів у майбутньому та мати можливість бачитися з сином, відповідач погодився продати спільний автобус та віддати [PERSON] половину коштів від його продажу. Законодавцем для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не передбачено обов'язкового його нотаріального посвідчення та відповідно не передбачено надання будь-якої письмової згоди подружжя, при продажі транспортного засобу в органах МРЕВ потрібен лише власник та покупець. Саме тому сторони домовилися, що угода пройде без участі позивачки, а потім частину її коштів від продажу автобусу відповідач привезе їй додому. Так, відчуження спірного автобусу відбулося 06 грудня 2012 року, а саме [PERSON] зняв у МРЕВ автобус з обліку, автобус пройшов експертну оцінку, а потім ТОВ «Сєвєродонецьк АВТО-ТОРГ» виписало довідку-рахунок від 06.12.2012 року, і власником автобусу став батько відповідача [PERSON] Після цього [PERSON] разом з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] поїхали до [PERSON], та саме у їх присутності [PERSON] передав позивачці грошові кошти у розмірі 20000 грн. Тобто спірний автобус перестав бути спільною сумісною власністю сторін саме 06 грудня 2012 року. Через деякий час батько відповідача помер, і відповідач успадкував після смерті батька спірний автобус. Ще пізніше в 2014 році відповідач продав даний автобус, оформивши довіреність, хоча транспортний засіб залишався за ним зареєстрованим до квітня 2015 року. На цей час вартість автобуса встановлена у розмірі 39965,00 грн. в ході експертного автотоварознавчого дослідження, проведенного експертом [PERSON] ТОВ «Ленкор». З боку позивача не надано доказів того, що вартість спірного автобуса на час відчуження була іншою. Висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 76 від 29.06.2016 року, зроблений експертом [PERSON] ТОВ «Ленкор», не може бути належним доказом для встановлення ринкової вартості спірного автобусу, оскільки таке дослідження проведено без огляду самого транспортного засобу і цим дослідженням встановлено саме середню ціну транспортного засобу, яка може значно відрізнятись від ринкової вартості автобусу. Вартість відчуженого майна встановлена висновком експерта № 636 від 06 грудня 2012 року, тобто встановлювати вартість майна на інші дати, коли майно вже не є спільною сумісною власністю, немає ніяких законних підстав. Позивачка просить суд виділити [PERSON] спірний автобус та визнати за ним право власності, але автобус є власністю третьої сторони, повертати собі у власність автобус відповідач не бажає. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, причину неявки суду не повідомила,про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Виклик [PERSON] в судові засідання було розміщено на офіційному веб-порталі «Судова влада України» http://court.gov.ua/ на веб-сторінці Рубіжанського міського суду Луганської області у розділі «Список справ, призначених до розгляду» та «Виклик до суду учасників по справі». Заяви про розгляд справи у її відсутність від [PERSON] не надходило. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка є дочкою її подруги. До розлучення сторін вони мали приятельські стосунки, дружили сім,ями. 28.11.2010 року вона дізналась про придбання автобусу марки „ ВОVA" подружжям [PERSON]. Про це повідомив на родинному святі сам відповідач. В 20-х числах листопада 2010 року вона була в гостях у родини [PERSON]. Відповідач прийшов і сказав, що їде з напарником купувати автобус. Позивачка попросила перерахувати гроші, які відповідач брав з собою в поїздку за автобусом. Це була сума 21000 доларів США. Після того, як відповідач купив автобус, сказав, що купив його за 19000 доларів США. Їй відомо, що родина [PERSON] збирала гроші на придбання житла, і гроші, які брав відповідач на купівлю автобуса, це були спільні гроші сторін у справі. Чи допомагали їм грошима батьки обох сторін їй невідомо. Їй також відомо, що якісь гроші сторони вкладали в ремонт автобусу. Їй невідомо чи віддавав частину грошей за продаж автобусу відповідач позивачці. Позивачка їй про це не казала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] є її сином, а позивачка - колишньою невісткою. За час перебування сторін у шлюбі їх заробітки були невеликі, син працював водієм у її чоловіка [PERSON], який був приватним підприємцем. Вони з чоловіком допомагали синові матеріально. Якось син та її чоловік вирішили купити автобус. Син поїхав з напарником та купив автобус подешевше, бо він був вже далеко не новий. Оформив право власності на автобус син на своє ім,я. Через деякий час її син та позивачка стали жити окремо. Позивачка вимагала від сина аліменти в розмірі 4000 гривень. Тоді і постало питання про продаж автобусу, позивач і відповідач вирішили продати автобус, щоб поділити гроші за його продаж. Її чоловік запропонував придбати цей автобус. Зі слів сина їй відомо, що позивачка була згодна з сумою продажу автобуса в 40000 грн. Вона була присутня при телефонній розмові її сина та невістки, в якій син сказав, що батько купить в нього автобус. Позивачка на це була згодна, але за наявності експертної оцінки автобусу. Тому вони зробили таку оцінку. Потім вона, її чоловік і син поїхали в МРЄВ з метою вирішення питання продажу автобусу. Після цього поїхали зі знайомим її чоловіка [PERSON] до позивачки. Коли до них вийшла позивачка, [PERSON] перерахував гроші в сумі 19000 грн. та віддав позивачці. Їй невідомо, що син і невістка купили якийсь автобус за 19000 доларів США, у них не було такої матеріальної можливості. Якийсь ремонт автобусу робився на підприємстві чоловіка, ці витрати ніс не її син. Їй невідомо, що позивачка з сином вкладали гроші в ремонт автобуса. Чоловік їй не говорив, що для придбання автобуса сином він давав йому гроші. Вона думає, що автобус був придбаний за кошти сина. Син казав, що купив автобус за 1000 грн. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідач є сином його колишнього роботодавця і його колегою. Він пам,ятає, що перед новим роком [PERSON], який був батьком відповідача, попросив його поїхати в МРЄВ. Він забрав батька відповідача та матір, і вони доїхали до МРЕВ, де їх чекав відповідач. Після оформлення купівлі-продажу автобусу вони всі разом поїхали до позивачки [PERSON] Він зрозумів, що [PERSON] під час розмови казали про ціну, за яку було продано автобус, в розмірі 40000 грн. Потім позивачці передали пакет, в якому були гроші в розмірі приблизно 20000 грн. При ньому [PERSON] казали, що 20000 грн. - це гроші для позивачки. Позивачка взяла гроші, але запитала, чому так мало. Йому відомо, що це були гроші за автобус марки «ВОVA», який відповідач продав своєму батькові. Хто саме передавав гроші позивачці він не пам'ятає. Допитана в судовому засіданні в якості спеціаліста [PERSON] пояснила, що вона є судовим експертом з правом проведення товарознавчих експертиз. Нею було надано висновок експертного товарознавчого дослідження №76 від 29.06.2016 року з оцінки транспортного засобу „BOVA", FHD 12.280, реєстраційний номер [NUMBER], який вона підтримує. В цьому висновку вона визначила середню ринкову ціну транспортного засобу, а не його ринкову вартість. Ринкова вартість відображає фактичний стан транспортного засобу, з урахуванням наявних чи відсутніх пошкоджень, які вливають на ринкову вартість транспортного засобу. А середня ринкова ціна транспортного засобу не відображає технічного стану транспортного засобу, під час здійснення оцінки транспортного засобу корегування по цих показниках не здійснюється. Тому у своєму висновку вона і зазначила, що середня ринкова ціна може складати саме 348226 грн., бо транспортний засіб не оглядався, оскільки його не було в наявності. Зазначена нею у висновку середня ринкова ціна в сумі 348226 грн.- це найбільш вірогідна ціна пропозиції до продажу. Дійсна ринкова вартість транспортного засобу може відрізнятись від середньої ринкової ціни транспортного засобу, бо при його оцінці не враховується технічний стан. Дійсна ринкова вартість транспортного засобу може бути меншою від його середньої ринкової ціни максимум на 30%, з урахуванням коефіцієнту, що враховує технічний стан транспортного засобу, і на 15% за рахунок пробігу транспортного засобу. У висновку №76 від 29.06.2016 року нею зазначено середню ринкову ціну транспортного засобу без врахування його технічного стану на момент оцінки. Нею також було надано висновок експертного товарознавчого дослідження №636 від 06.12.2012 року з оцінки транспортного засобу „BOVA", FHD 12.280, реєстраційний номер [NUMBER]. Зазначений висновок на теперішній час і на час надання висновку №76 від 29.06.2016 року в неї був відсутній, оскільки закінчився строк його зберігання, і вона не могла взяти його до уваги при наданні висновку №76 від 29.06.2016 року. Не заперечує і не ставить під сумнів, що висновок експертного товарознавчого дослідження №636 від 06.12.2012 року з оцінки транспортного засобу, наявний в матеріалах цивільної справи, зроблений нею, вона його також підтримує. При визначенні середньої ринкової ціни транспортного засобу згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, якою вона керується у своїй діяльності, дозволяється брати до уваги транспортні засоби, які максимально за роком випуску приближені до транспортного засобу, що підлягає оцінці. Якщо відомості про аналогічний транспортний засіб відсутні, то при оцінці береться до уваги транспортний засіб, який максимально наближений до того, що оцінюється. Реальну ринкову вартість транспортного засобу можна визначити тільки оглянувши транспортний засіб. Якби було необхідно встановити дійсну ринкову вартість транспортного засобу за відсутності об,єкту дослідження, вона не змогла би визначити таку вартість. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, спеціаліста, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2009 року. (том 1 а.с.7) Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.03.2014 року, яке набрало законної сили 28.04.2014 року, шлюб між сторонами розірвано. (том 1 а.с. 30) Згідно довідки-рахунку від 25.11.2010 р. №376123, виданої ТОВ „Міжрегіональний Брокерський Дім Фаворит" м.Полтава вбачається, що [PERSON] продано і видано автомобіль марки „BOVA", FHD 12280, свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) № [NUMBER], вартістю 1000,00 грн. (том 1 а.с. 19) Тобто, судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі було придбано зазначений вище транспортний засіб, який було зареєстровано на ім,я відповідача [PERSON] Відповідно до довідки-рахунку від 06.12.2012 р. №424457, виданої ТОВ «Сєвєродонецьк Авто-Торг», [PERSON] продано і видано автобус б/в марки „BOVA", FHD 12280, свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) № [NUMBER], вартістю 39965,00 грн. (том 1 а.с. 26) 04 березня 2013 року [PERSON] помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть (том 1 а.с.29). Відповідно до відповіді Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Рубіжне ( на правах відділення м. Рубіжне),(Підпорядковане УДАІ) ГУМВС України в Луганській області від 16.04.2015р. № 11/892/12-611, згідно облікових даних НАІС ДДАІ МВС України автобус марки BOVA FHD 12.280, 1988 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER], зареєстрований за [PERSON] з 13.09.2013 р. (том 1 а.с.67) З копії витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей від 11.07.2014 року вбачається, що [PERSON] 11.07.2014 р. було видано довіреність на ім,я [PERSON] на розпорядження транспортним засобом -автобусом, серійний номер [NUMBER], номер державної реєстрації: [NUMBER] (том 2 а.с.55) З відповіді Центру надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Рубіжне ( на правах відділення м. Рубіжне),(Підпорядковане УДАІ) ГУМВС України в Луганській області від 05.05.2015р. № 11/892/12-6724, вбачається, що згідно облікових даних НАІС ДДАІ МВС України автобус марки BOVA FHD 12.280, 1988 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER], який був зареєстрований за [PERSON], 29.04.2015 р. знято з обліку у центрі надання послуг з обслуговування м. Павлодар, та 29.04.2015 р. у центрі надання послуг № 1 з обслуговування м. Дніпропетровськ зареєстрований за [PERSON], [INFO], адреса: [ADDRESS] за державним номером [NUMBER], свідоцтво реєстрації [NUMBER], довідка - рахунок ААЕ 122723"ТОВ „АВТОСКАЙ" від 29.04.2015р. (том 1 а.с.77) Таким чином, судом також встановлено і не заперечувалось сторонами, що 06.12.2012 р. відповідач [PERSON] продав спірний автобус своєму батькові [PERSON], після смерті якого відповідач успадкував автобус та зареєстрував 13.09.2013 р. на своє ім,я. Пізніше 11.07.2014 р. [PERSON] видав довіреність на право розпорядження спірним автобусом, який 29.04.2015 р. був зареєстрований на ім,я [PERSON] За змістом ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз'яснень, викладених у п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В пункті п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 також роз,яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на власний розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Спірне майно, а саме: пасажирський автобус марки „BOVA", FHD 12.280, реєстраційний номер [NUMBER] позивачка вважає спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим просить про його поділ шляхом виділення відповідачу спірного автобусу та стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частки автобусу, посилаючи на те, що відповідач без її згоди продав спірний автобус та кошти, отримані від реалізації майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, використав на власний розсуд. Відповідач зазначив в судовому засіданні, що спірний автобус не є об'єктом спільної сумісної власності, оскільки був придбаний не за його та позивачки гроші, а за гроші його батька. Також відповідач пояснив, що половину коштів, отриманих від продажу автобусу в 2012 році, він в присутності свідків віддав позивачці. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу. В межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд зазначає, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів придбання транспортного засобу в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі за кошти його батька, а також передачі половини його вартості позивачці, яка в свою чергу не надала належних і допустимих доказів придбання автобусу за кошти в сумі 19000 доларів США, зважаючи на те, що дані обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, зокрема письмовими, не можуть підтверджуватися показаннями свідків. Окрім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] в 2012 році здійснив відчуження транспортного засобу своєму батькові [PERSON] без згоди позивачки [PERSON], оскільки відсутня письмова згода останньої. А пізніше, як вже зазначалося вище, відповідач успадкувавши спірний автобус після смерті свого батька та зареєструвавши його на своє ім,я, на підставі довіреності від 11.07.2014 року уповноважив [PERSON] 11.07.2014 р. на розпорядження транспортним засобом. До 29.04.2015 р. спірний автобус був зареєстрований за відповідачем [PERSON], після чого зареєстрований за [PERSON] Тому суд погоджується з доводами сторони позивача в тій частині, що відповідач здійснив відчуження автобусу без згоди позивача. Таким чином, суд вважає, що спірний транспортний засіб відповідно до ст.60 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу. Між позивачкою та відповідачем відсутня згода про порядок поділу спільного майна, а саме пасажирького автобусу марки BOVA FHD 12.280, 1988 року випуску, державний номер [NUMBER]. Під час розгляду справи сторона відповідача заперечувала проти вартості майна, зазначеної стороною позивача, надавши висновок експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку транспортного засобу №636 від 06.12.2012 р., згідно якому ринкова вартість автобуса BOVA FHD 12.280, реєстраційний номер [NUMBER] ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], на дату оцінки складає 39965,00 грн. (том 1 а.с.27). Судом за клопотанням представника позивача було призначено судову автотоварознавчу експертизу, згідно висновку №3 від 17.03.2016 року якої дійсну ринкову вартість транспортного засобу - автобусу марки „BOVA FHD 12.280 ", 1988 року випуску, кузов [NUMBER], білого кольору станом на 16.12.2015 р. визначити не уявляється можливим. Визначити дійсну ринкову вартість зазначеного транспортного засобу станом на 06.12.2012 р. за відсутності об'єкту дослідження неможливо. Дійсну ринкову вартість транспортного засобу станом на 06.12.2012 року визначити не уявляється можливим. ( том 1 а.с.208-214) Також представником позивача було надано висновок експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку транспортного засобу №76 від 29.06.2016 р., відповідно до якого середня ринкова ціна автобусу марки BOVA FHD 12.280, реєстраційний номер [NUMBER] на дату оцінки може складати 348226,00 грн. (том 2 а.с.47-48). Суд вважає, що при недосягненні згоди між сторонами вартість майна повинна визначатись виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, оскільки первинно відповідач після припинення шлюбних відносин без згоди позивача здійснив відчуженняавтобусу марки „BOVA FHD 12.280", 1988 року випуску. Однак, стороною позивача належних та допустимих доказів, які б підтвердили дійсну вартість транспортного засобу на час розгляду справи та спростовували вартість автобусу, яка зазначена у наданому стороною відповідача висновку експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку транспортного засобу №636 від 06.12.2012 р., суду не надано. Що стосується висновку експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку транспортного засобу №76 від 29.06.2016 р., який наданий стороною позивача, то в ньому зазначена середня ринкова ціна транспортного засобу, а не його ринкова вартість. Окрім того, як пояснила допитана в судовому засіданні в якості спеціаліста експерт [PERSON], середня ринкова ціна транспортного засобу, зазначена нею у висновку, не відображає технічного стану транспортного засобу, тому дійсна ринкова вартість транспортного засобу може відрізнятись від його середньої ринкової ціни. Транспортний засіб нею не оглядався, оскільки його не було в наявності. Встановити дійсну ринкову вартість транспортного засобу за відсутності об,єкту дослідження неможливо, а при наданні нею висновку експертного товарознавчого дослідження №636 від 06.12.2012 року об,єкт дослідження був в наявності. Отже, з огляду на викладене, зазначений висновок експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку транспортного засобу №76 від 29.06.2016 р. не може бути взятий судом до уваги при визначенні дійсної вартості спірного автобусу. Тому суд дійшов висновку про те, що в даному випадку, визначаючи вартість спірного автобусу, за відсутності належних та допустимих доказів, які б підтвердили дійсну вартість спірного транспортного засобу на час розгляду справи, слід виходити із його дійсної вартості на час відчуження відповідачем автобусу в 2012 році, зазначеної у висновку експертного автотоварознавчого дослідження про оцінку транспортного засобу №636 від 06.12.2012 р., згідно якому ринкова вартість автобусу складає 39965,00 грн. Таким чином, оскільки відповідачем без згоди позивача здійснено розпорядження автобусом марки BOVA FHD 12.280, 1988 року випуску, державний номер [NUMBER], який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та враховуючи, що на теперішній час здійснити виділ в натурі цього транспортного засобу неможливо, тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі, що дорівнює вартості 1/2 частини автобусу, а саме у сумі 19982 грн. 50 коп. Стягнути з відповідача судові витрати позивач не просить. На підставі викладеного,

Outcome: partial