Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

В березні 2018 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про розірвання договору, повернення коштів, стягнення пені та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що 16 серпня 2016 року він разом з ФОП [PERSON] уклав договір № СО-2390, відповідно до умов якого доручив, а останній зобовязався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій. Вартість вікон склала 12\~250,00 грн. Позивач зазначає, що він свої зобовязання виконав, сплативши відповідачу вказану суму. Умовами договору визначено, що після сплати вартості виробів, виконавець зобовязується передати у власність замовника виготовлені конструкції у продовж 28 робочих днів з моменту укладення договору. У випадку, якщо вироби мають нестандартну комплектацію, термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 35 робочих днів. Таким чином, вироби повинні були бути готові максимально до 01.10.2016 року. Однак, станом на 12.03.2018 року виріб досі не переданий позивачу. Також, [PERSON] зазначає, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогом щодо повернення коштів, однак безрезультатно. В зв'язку з порушення зобов'язань, позивачем було підраховано розмір неустойки в сумі 6480,25 грн. З огляду на вищевикладене та враховуючи істотне порушення умов договору, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить: -розірвати договір виконання робіт по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій № СО-2390, укладений 16.08.2016 року між ним та ФОП [PERSON]; -стягнути з ФОП [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 12\~250 грн.; -стягнути з ФОП [PERSON] на його користь пеню, відповідно до п. 4.2 договору, в розмірі 0,1% від вартості виконаних робіт за кожен робочий день прострочення 6480,25 грн., в період 529 днів з 01.10.2016 року по 13.03.2018 року; -стягнути з ФОП [PERSON] судові витрати понесені ним 704,80 грн. В результаті виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, представником позивача було подано суду позовну заяву в новій редакції. Зміст позовної заяви є аналогічним попередньому, проте позивачем додано ще дві позовні вимоги. Так, [PERSON] ще просить стягнути з ФОП [PERSON] на його користь 2000,00 грн. завданої моральної шкоди та витрати на правову допомогу у розмірі 500 грн. Ухвалою суду від 6 квітня 2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідачу запропоновано протягом п'яти днів із дня вручення даної ухвали, подати суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Також [PERSON] роз'яснено, що якщо він не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Позивач та відповідач копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі з викликом сторін отримали, проте у визначені строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами справи. В судовому засідані представник позивача [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Також додала, що через два дні після укладення договору позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання укладеного між ними договору, оскільки їх ціни досить високі порівняно з іншими. Таким чином, він відмовився від договору і просив повернути кошти. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що в нього відсутня будь-яка заява позивача про розірвання спірного договору. Вікна були виготовлені в строк, визначений договором, проте [PERSON] відмовився приймати роботу. В зв'язку з цим, йому було запропоновано знайти покупця на дані вікна, оскільки вони мають досить нестандарні розміри, і лише потім йому будуть повернуті кошти. Просив відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 16 серпня 2016 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір № СQ-2390 (а.с. 6). Відповідно до умов договору [PERSON] доручив, а виконавець ФОП [PERSON] зобовязався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій. Замовник зобовязався оплатити і прийняти готові вироби і роботу відповідно до умов цього договору. Договір діє з дня підписання до повного виконання сторонами всіх зобовязань. Статтею 2 договору визначено, що вартість виробів становить 12\~250,00 грн., з яких 2\~500,00 грн. завдаток та 9\~750,00 грн. борг до передачі у власність. Згідно п. 3.2 статті 3 вищевказаного договору, після виконання пункту 3.1. (сплати вартості виробу), виконавець зобовязується передати у власність замовника виготовлені конструкції у продовж 28 робочих днів з моменту укладення договору. У разі якщо вироби мають нестандартну комплектацію (ламінація; непрямі кути; шпроси; тонування; арочний гинув і т.п.), термін передачі у власність замовника виготовлених виробів збільшується до 35 робочих днів. Частиною 1\~ст. 530 ЦК України визначено, що\~якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 3.5 статті 3 договору, замовник сповіщається про передачу виробів за добу. Замовник зобовязаний прийняти готові вироби особисто, або забезпечити присутність свого представника. У разі якщо передача виробів не була проведена (холостий виїзд) з вини замовника, вартість повторної передачі оплачується замовником і становить 200 грн. Обовязки виконавця за цим договором вважаються виконаними в повному обсязі після підписання замовником акту прийому-передачі виробів (п. 3.9 ст. 3 договору). З пояснень, наданих в судовому засіданні сторонами, встановлено, що акт прийому-передачі виробів між сторонами досі не підписаний. Я вбачається з п. 4.2. статті 4 договору, у разі невиконання п. 3.2., виконавець зобовязаний виплатити неустойку в розмірі 0,1 % від вартості цього договору за кожен робочий день прострочення. Матеріалами справи також встановлено, що в день укладення договору - 16 серпня 2016 року було виконано заміри констукції (а.с. 10). На виконання умов договору № СQ-2390 позивачем було сплачено кошти на загальну суму 12\~250,00 грн., що підтверджується товарними чеками (а.с. 11, 12). Так, в день укладення договору [PERSON] було сплачено завдаток в розмірі 2500,00 грн., а наступного дня (17.08.2016 року) решту 9750,00 грн. Факт оплати вартості робіт не заперечується відповідачем. З Витягу з реєстру платників єдиного податку вбачається, що дійсно відповідач є суб'єктом господарювання та зареєстрований як ФОП, здійснюючи такий вид господарської діяльності як інші будівельно-монтажні роботи (а.с. 39). Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч.ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України). Згідно ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Договір побутового підряду вважається укладеним у належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору (ч. 1 ст. 866 ЦК України). В позовній заяві зазначено, що підставою звернення [PERSON] до суду є не підписання між сторонами досі акту прийому-передачі виробів та не передання виробу позивачу, що істотно порушує умови договору та законні права позивача. Однак, під час розгляду справи по суті представник позивача [PERSON] повідомила суду, що позивач через два дні після укладення спірного договору з'явився до відповідача і повідомив про розірвання даного договору, оскільки він знайшов більш вигідну пропозицію (виготовлення вікон за дешевшу ціну) та просив повернути сплачені кошти. Дана відмова була оформлена письмово та залишена відповідачу. Таким чином, представник позивача фактично в судовому засіданні зазначила зовсім іншу причину розірвання договору. За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частингою 12 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Суд зазначає, що ні позивачем, ні його представником не було надано жодних доказів звернення до відповідача з письмовою заявою про розірвання спірного договору. Даний факт, відповідачем ФОП [PERSON] заперечується. З огляду на це, суд критично ставиться до пояснень представника позивача про бажання позивача розірвати договір. Статтею 654 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Разом з тим, з огляду на дані пояснення, суд приходить до переконання, що позивач не бажає отримати виготовлені вікна, тобто прийняти роботу. Тому і акт прийому-передачі виробів між сторонами досі не підписаний. Також, слід зазначити, що позивач бажає стягнути з відповідача пеню, проте отримати замовлений виріб не бажає. Слід звернути увагу ще й на той факт, що спірний договір було укладено 16 серпня 2016 року, а з позовом [PERSON] звернувся лише 20 березня 2018 року. Жодних письмових доказів звернення позивачем до відповідача з проханням виконати умови договору (виготовити та передати у власність вікна) за весь цей час (з 2016 по 2018 роки), суду не надано. Майже два роки позивач не вчиняв жодних дій щодо витребування вікон, які він оплатив. Отже, на думку суду, позивач не бажав отримувати дані вікна після підписання договору. Згідно частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. \~Частиною першою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. В своїй позовній заяві позивач посилається на таке істотне порушення відповідачем договору як не передання виробу в строки, зазначені договором. Однак, як уже зазначалось, позивач сам відмовився від отримання виробу та бажав розірвати договір. Таким чином, причиною не передання виробу в строку є відсутність бажання позивача його отримувати. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до переконання про відсутність законних підстав для задоволення вимог [PERSON] про розірвання договору, повернення коштів та стягнення пені. Щодо відшкодування завданої моральної шкоди, то дана вимога також не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що в діях відповідача відсутня вина, оскільки позивач відмовляється отримувати замовлений виріб. З правової позиції\~Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, висловленій в постанові № 6-322цс15 вбачається, що у разі, якщо події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року, то такі позовні вимоги підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В позовній заяві позивач зазначає, що моральна шкода полягає у тривалому не виконанні відповідачем його законних претензій по відшкодуванню його вартості, що призвело до необхідності відстоювати свою правоту в суді, а відповідно і до душевних страждань через неможливість належним чином користуватись придбаним майном. Моральну шкоду позивач оцінив в сумі 2\~000,00 грн. Однак, слід зазначити, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту завдання йому душевних страждань. На думку суду, позивач самостійно вчинив дії щодо не можливості виконання відповідачем умов договору, а саме він відмовляється отримати замовлений виріб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Слід зазначити, що розмір заявленої моральної шкоди (2\~000,00 грн.) не підтверджено обсягом завданих йому страждань в результаті не виконання умов договору. Таким чином, причинного зв'язку душевних страждань з невиконанням умов договору, з матеріалів справи не вбачається. З огляду на вищевикладене, вважаю, що вимога про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Необхідно також звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до фізичної особи підприємця [PERSON] про розірвання договору, повернення коштів, стягнення пені та стягнення моральної шкоди не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат в розмірі 704,80 грн. задоволенню не підлягає, так як позивач був звільнений від сплати судового збору, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», тому сплата даних коштів є помилковою. Слід зазначити, що дана вимога не передбачена ст. 141 ЦПК України. Щодо вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне. В позовній заяві [PERSON] зазначає, що ним було понесено витрати на правову допомогу в розмірі 500,00 грн. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 1, 2 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в звязку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Так, разом із позовною заявою в новій редакції, позивачем було подано розрахунок судових витрат, згідно якого витрати на правову допомогу становили 500,00 грн. (а.с. 45). Судом встановлено, що 3 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було нотаріально посвідчено довіреність на представництво інтересів в судах (а.с. 48). Також матеріалами справи встановлено, що 5 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду про надання правової допомоги по даній справі (а.с. 46). Згідно умов угоди, сума оплати на виконання доручення становить 500,00 грн. На підтвердження факту оплати даних послуг позивачем надано чек ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 47). Проте, суд критично ставиться до даного доказу, оскільки з нього не вбачається кому саме та за щ обуло перераховано 500,00 грн. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Проте, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних представником позивача, суду не надано, тобто не виконані вимоги ч. 3 ст. 137 ЦПК України. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014\~ визначено, що витрати на\~правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням\~правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на\~правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Згідно п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, витрати на правову допомогу слід залишити за позивачем, в зв'язку з відмовою в позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed