Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

08 серпня 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. 11.08.2017 ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено судовий розгляд на 25.10.17. В заяві позивач вказував, що відповідно договору без номера від 14 березня 2007 року ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язалося надати кредит [PERSON] в сумі 21600,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", «Правилами користування платіжною карткою» та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк надав кредит [PERSON], однак останній в порушення умов Кредитного договору в установлений строк не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно умов договору. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 змінено найменування, про що зазначено в Статуті банку. Станом на 30 червня 2017 року за відповідачем по укладеному з ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Договору без номеру від 14 березня 2007 року існує заборгованість на загальну суму 38417,10 грн. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2007 року без номеру в розмірі 38417,10 грн, сплачений судовий збір в розмірі 1600,00 грн. Представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Сафір Ф. О. в клопотанні до суду прохав справу розглядати за його відсутності та повністю задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та прохали відмовити в задоволенні його вимог, застосувавши до них позовну давність з підстав ч.2 ст.207 , ч.1 ст.256, ч.1 ст.257, ч.1 ст.259, ст.261, ст.267 ЦК України та п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору). В порядку п. 9 ч. 1 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, заслухавши відповідача та його представника, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що дійсно 14 березня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір без номеру, згідно якого Відповідачу надано кредит. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", «Правилами користування платіжною карткою» та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті на час його укладення, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.7,8-13). Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 змінено найменування банка, про що зазначено в його Статуті. 17.07.2009 проведено державну реєстрацію вказаних змін ( а.с. 15,16,17,18). [PERSON] за кредитним договором свої зобов'язання належним чином не виконує, заборгованість перед Банком не погашає, а тому станом на 30 червня 2017 року утворилась заборгованість за кредитом на загальну суму 38417,10 грн., що складається з: кредиту - 4278,39 грн.; відсотків - 26487,99 грн.; пені та комісії - 5345,14 грн.; штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн.; штрафу (процентна складова) - 1805,58 грн. (а.с. 4-6). Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Згідно із ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання, а в ч.1 ст. 625 ЦК України зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Стаття 1054 ЦК України вказує, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно заявленого представником відповідача [PERSON] клопотання щодо застосування судом позовної давності до заявлених Банком вимог, то потрібно зазначити таке. За ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). У відповіді на заяву представника відповідача про застосування позовної давності, позивач посилається на п. 1.1.7.31 Умов договору, викладених на сайті Банку від 06.03.2010, строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, однак твердження відповідача [PERSON] про те, що він не був ознайомлений з їх змістом та вони не містять його підпису, суд не може визнати такими, що є необґрунтованими , оскільки за ч.1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже пунктом 1.1.7.31 Умов та Правил надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків (а.с.160-185), за яким установлено позовну давність тривалістю в п'ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору від 14 березня 2007 року, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника станом на 14 березня 2007 року , а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами та Правилами надання банківських послуг для Приватбанку та всіх дочірніх банків від 06.03.2010 є обґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору), зазначено, що у позасудовому порядку або до судового провадження кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Ця правова норма спрямована на те, щоб встановити судовий контроль над вирішенням таких вимог кредитора з метою захисту прав споживача як більш слабкої сторони договору споживчого кредиту. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 р. (справа № 6-14 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а стосовно повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем 14.03.2007 без номеру не містить положень про збільшення позовної давності, а тому на правовідносини у цьому спорі поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» кредитна карта відповідача відкрита 14 березня 2007, а термін її дії до 09/11. При цьому судом встановлено, що картка Клієнту не відновлювалась після спливу її дії ( а.с.57,64). У розрахунку заборгованості за вказаним вище кредитним договором, доданому позивачем до позовної заяви вказано, що останній платіж на виконання зобов'язань за кредитом позичальником [PERSON] був внесений 29 грудня 2009 року в сумі 600,00 грн. (а.с. 4 на звороті) , тому відповідно крайній термін чергового платежу (який не був зроблений відповідачем) був 31 січня 2010 року. Тобто, перебіг позовної давності почався з 01 лютого 2010 року в порядку ст.253 ЦК України. Протягом наступних трьох років перебіг позовної давності не переривався, відтак строк звернення до суду закінчився 01 лютого 2013 року, при цьому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у своїй позовній заяві не вказував причини пропущення позовної давності та не зазначав їх поважність, а також не прохав суд поновити строк позовної давності. Беручи до уваги викладене вище в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» потрібно відмовити. За п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed