Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

у грудні 2018 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до ПрАТ"Автомобільна компанія "Укртранс" про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 10 лютого 2006 року він працював у ВАТ "Автомобільна компанія "Укртранс", правонаступником якого на даний час є ПрАТ "Автомобільна компанія "Укртранс", на посаді слюсаря по ремонту автомобілів четвертого розряду в майстерні. Відповідно до наказу № 62/3-к від 03.05.2017 р. його було звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України. Станом на 03 травня 2017 року відповідачем було нарахована, але не виплачена, сума заробітної плати у розмірі 11 220,05 грн. Зважаючи на викладене, позивач просить стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 11 220,05 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 61 721,31 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2018 року відкрито провадження у даній справі.(а.с.16) Відзив на позовну заяву відповідач у встановлений судом строк не подав. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов. Відповідач ПрАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" в судове засідання не забезпечив явку свого представника, про день, час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому законом порядку. Суд на підставі статті 280 ЦПК України ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що наказом ЗАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" № 9-к від 10 лютого 2006 р. [PERSON] призначено на посаду слюсаря по ремонту автомобілів четвертого розряду в майстерню. (а.с. 10) Наказом ПрАТ "Автомобільна компанія "Укртранс" № 62/3-к від 03.05.2017 р. [PERSON] звільнений на підставі абзацу 1 статті 36 КЗпП України, за згодою сторін. (а.с. 11) Проте, при звільненні з [PERSON] не був проведений повний розрахунок та заробітна плата у розмірі 11 220,05 грн. не була виплачена. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Вбачається, що станом на 03 травня 2017 року відповідач мав перед позивачем заборгованість із заробітної плати на загальну суму 11 220,05 грн. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 травня 2017 року по 03 грудня 2018 року, що складає 399 робочих дні. З довідки № б/н від 30.10.2018 р. вбачається, що середньоденний заробіток позивача складає 154,69 грн. Тому, враховуючи положення статті 117 КЗпП України, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки після звільнення у розмірі 61 721,31 грн. (154,69 грн. х 399 дні) Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 11220,05 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та 61721,31 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 1 762 грн. судового збору.

Outcome: approved