Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання правочину недійсним. В ході судового розгляду справи позивач змінив позовні вимоги посилається на наступне. Відповідно до Державного акту на право власності на землю серія ЧР № 0319504, виданого 04.07.2001 року він є власником земельної ділянки № 7123486800:02:001:0094, площею 2,035 га та відповідно до Державного акту на право власності на землю серія ЯЛ № 227586, виданого 01.11.2010 року він є власником земельної ділянки № 7123486800:02:001:0093, площею 1,9792 га, які розташовані на території Теолинської сільської ради, Монастирищенського району, Черкаської області. Користуючись правами передбаченими Конституцією України, Земельним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" він уклав договір оренди земельних ділянок з ТОВ "Жильнельфа Вельє" в особі директора Дяченко І.І., що діяв на підставі Статуту. В березні 2014 року йому стало відомо, що у Реєстраційній службі Монастирищенського РУЮ Черкаської області зареєстровані договори оренди спірних земельних ділянок укладених між [PERSON] та СФГ "Нова Україна". Позивач вважає, що зазначені договори оренди земельних ділянок є недійсними з моменту їх вчинення, в зв'язку із наступним. Позивач не підписував договори оренди земельних ділянок з СФГ "Нова Україна" та не уповноважував інших осіб на підписання даних договорів. В обґрунтування даної підстави для визнання договорів недійсними посилається на ст. ст. 202, 203, 215, 236 ЦК України. Оскільки договори оренди земельних ділянок з СФГ "Нова Україна" від його імені підписані не ним, а не уповноваженою на це, невідомою особою, вважає, що є всі підстави для визнання договорів оренди земельних ділянок СФГ "Нова Україна" недійсними в повному обсязі з дати їх вчинення. Як вбачається зі змісту договорів оренди між позивачем та СФГ "Нова Україна", умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки - не зазначені взагалі, у вищевказаних договорах відсутня істотна умова щодо об'єкту оренди оскільки не вказаний кадастровий номер земельних ділянок, що на думку позивача також є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. В обґрунтування даної підстави посилається на ст. ст. 638, 792 ЦК України, ст. ст. 4-6, 11, 14, 15, 17, 18, 19 Закону України "Про оренду землі". Відсутність у договорах оренди землі однієї з істотних умов, а також порушення вимог ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договорів оренди, а також для визнання договорів недійсними відповідно до закону. Більш того, при укладенні спірних договорів оренди землі відповідачем було порушено також вимоги статті 15 ЗУ "Про оренду землі", п. 43 Договорів, у відповідності з якими вказано, що невід'ємною частиною договору оренди є: план або схема земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Незважаючи на це, до договорів оренди не долучені вищевказані документи, які є складовими частинами договорів, що є порушенням порядку укладення та реєстрації договорів оренди земельної ділянки встановлених законом. Права та охоронювані законом інтереси позивача порушуються також систематичним невиконанням договорів з боку відповідача: відповідачем не виконується обов'язок застосування заходів по підвищенню родючості ґрунтів, що є порушенням вимог ст. 24 ЗУ "Про оренду землі" та п. 17 Договору. Протягом строку існування договорів відповідач не здійснює жодних агротехнічних заходів (забезпечення міндобривами та інше), які б дозволяли утримувати передані йому в оренду земельні ділянки в належному родючому стані, в зв'язку з чим об'єкти оренди не тільки зазнали суттєвих змін та виснаження, але і подальше знаходження спірних земельних ділянок в користуванні відповідача є неможливим та завдає шкоди правам та інтересам позивача. Відповідачем порушується обов'язок зі сплати орендної плати та відповідно ст. 21 ЗУ "Про оренду землі". Відповідно до п. 9 договорів, орендна плата вноситься у грошовій формі, натуральної форми оплати договорами не встановлено. Між тим в грошовій формі відповідач орендної плати за час користування земельними ділянками не вносив. Тобто оскаржуваними договорами взагалі не передбачалась натуральна форма оплати. Тим паче, що навіть при видачі орендної плати сільськогосподарською продукцією між позивачем та відповідачем мали укладатись акти приймання передачі, в яких має зазначатись розмір орендної плати та її еквівалент в натуральній формі. Проте такі акти не укладались. Більше того не зазначено в договорах фактичний розмір певного виду сільськогосподарської продукції, що дає можливість відповідачу, порушуючи його законні права, на власний розсуд, щороку встановлювати її фактичну кількість. Відповідно до п. 10 Договорів, обчислення орендної плати здійснюється з урахуванням індексації. Проте відповідач не проводив збільшення розміру орендної плати з урахуванням індексації. Відповідачем занижено нормативно-грошову оцінку земельних ділянок. В обґрунтування даної підстави посилається на Методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 року № 213, Порядок нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженого спільним наказом Держкомзему, Мінагрополітики, Мінбудархітектури, Української академії аграрних наук від 27.01.2006 № 18/15/21/11, зареєстрованим у Мін'юсті 05.04.2006 року за № 388/12262, Постанову Кабінету Міністрів України від 31.10.2011 року № 1185 "Про внесення змін до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів", згідно з якою з січня 2012 року до показників нормативної грошової оцінки ріллі, проведених станом на 01.07.1995 року (з урахуванням індексації), також застосовується коефіцієнт змін у рентному доході 1,756. Відповідно до інформації Відділу Держземагентства в Монастирищенському районі Черкаської області середній розмір одного земельного паю становить 2,25 га, середня нормативно - грошова оцінка одного земельного паю за 2012 - 2014 роки з к 1.756 становить 58 412 грн., середній розмір орендної плати в розмірі 3% від нормативно-грошової оцінки становить 1752 грн., середній розмір орендної плати в розмірі по 4.5% від нормативної грошової оцінки становить - 2628 грн. Нормативно грошова оцінка земельних ділянок зазначених в договорах є в декілька разів меншою від її дійсної вартості. Фактично заниження нормативно-грошової оцінки призводить до заниження розміру орендної плати, оскільки остання обчислюється від неї в процентному відношенні, що безумовно порушує права позивача. Таким чином, право володіння, користування і розпорядження позивачем своєю власністю, підлягає захисту шляхом визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок. Просить суд визнати не дійсними з моменту вчинення договорів оренди земельних ділянок № 7123486800:02:001:0094, площею 2,035 га та № 7123486800:02:001:0093, площею 1,9792 га, розташованих на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, належних позивачу на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 0319504, виданого 04.07.2001 року та Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЛ № 227586, виданого 01.11.2010 року, укладених між [PERSON] та Селянським (фермерським) господарством "Нова Україна", зареєстрованих в реєстраційній службі Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області, скасувати їх державну реєстрацію, зобов"язати відповідача повернути йому його земельні ділянки. В судове засідання позивач [PERSON] не з»явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Представництво своїх інтересів згідно довіреності № 167 від 20.09.2013 року довірив представнику [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] ( діє на підставі довіреності № 167 від 20.09.2013 року) позов підтримав повністю, з підстав викладених в позовній заяві та змінах до позовної заяви, просить його задоволити та пояснив, що оскільки спірні договора оренди земельних ділянок позивач не підписував, не уповноважував будь-яких інших осіб на їх підписання, що підтверджується висновком експерта, а тому позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні 03.09.2014 року представник відповідача селянського (фермерського) господарства "Нова Україна" Стус Петро Костянтинович ( діє на підставі довіреності № 163 від 31.03.2014 року) позов не визнав повністю, заперечував проти його задоволення, підтримав подані заперечення відповідно до яких просить в задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що відповідно до ст. 1 ЗУ "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ст. 19 даного Закону, строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін і не може перевищувати 50 років. Щодо всіх істотних умов договору оренди землі, які передбачені ст. 15 ЗУ "Про оренду землі" було досягнуто згоди між орендодавцем (позивачем у справі) та СФГ "Нова Україна", зокрема об"єкт оренди, місце розташування та розмір земельної ділянки, строк дії договору; орендна плата; умови використання земельної ділянки та інші умови. Оскаржуваний Договір був підписаний особисто [PERSON], додана до позовної заяви, заява [PERSON] про те, що він з 2012 року по теперішній час не підписував договору оренди землі зі СТОВ "Нова Україна" відповідає дійсності, адже [PERSON] уклав договір оренди землі з СФГ "Нова Україна". В установленому законом порядку було здійснено державну реєстрацію спірного Договору. Позивач отримував від СФГ "Нова Україна" орендну плату за вказаний період часу, тобто за 2012, 2013 роки. Вважає, що при укладенні оскаржуваного Договору сторонами було дотримано всіх вимог передбачених ст. ст. 202, 203, 207, 208, 210 ЦК України, а також вимоги передбачені ЗУ "Про оренду землі". Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 204 ЦПК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В судовому засіданні 03.09.2014 року представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Жильнельфа Вельє" Романов Олександр Олексійович ( діє на підставі довіреності від 19.03.2014 року) вважає, що позов підлягає до задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення повністю та виходить з наступного. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним Кодексом України, Законом України "Про оренду землі". Судом за матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка розміром 2,035 га, яка надана на підставі рішення Теолинської сільської ради народних депутатів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серія ЧP № 0319504 від 04.07.2001 року (а.с. 7) та земельна ділянка розміром 1,9792 га, яка надана згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.06.2010 року № 1835, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 227586 від 01.11.2010 року (а.с. 8). 17 липня 2012 року між [PERSON] та Селянським фермерським господарством "Нова Україна " укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 2,035 га під кадастровим номером 7123486800:02:001:0094, яка належить позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ЧP № 0319504 від 04.07.2001 року та договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,9792 га під кадастровим номером 7123486800:02:001:0093, яка належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 227586 від 01.11.2010 року, розташовані на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, строком на п"ять років, починаючи з дати їх реєстрації, для с/г виробництва ( а.с. 138-139, 142-143). В актах приймання та передачі земельних ділянок від 17.07.2012 року ( а.с. 216, 230) характеристика земельних ділянок не зазначена. 11 березня 2014 року та 12 березня 2014 року дані договори оренди земельних ділянок були зареєстровані в реєстраційній службі Монастирищенського районного управління юстиції Черкаської області ( рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 11537561 від 12 березня 2014 року та № 11530936 від 11 березня 2014 року ) ( а.с. 224, 236). Відповідно до роз'яснень які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" недійсним може бути визнано лише укладений договір. Оскільки судом встановлено, що в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірних договорів оренди землі, то вони є укладеними, а отже - оспорюваними та за рішенням суду можуть бути визнані недійсним. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-99 цс13 від 18.09.2013 року, яка є обов'язковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України. Згідно висновку експертів за результатами проведення комплексної (почеркознавчої та ТЕД) експертизи від 18.07.2014 року № 732/14-23, № 1220/14-23: 1) Два підписи від імені [PERSON] в двох примірниках двох договорів оренди землі № 7123486800:02:001:0094 від 17.07.2012, площею 2,035 га та № 7123486800:02:001:0093 від 17.07.2012, площею 1,9792 га розташованих на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської обл., укладених між [PERSON] та СФГ " Нова Україна", зареєстрованого у реєстраційній службі Монастирищенського РУЮ Черкаської обл. від 17.07.2012 в графах «Орендодавець» - виконані рукописним способом кульковою ручкою пастою фіолетового кольору без застосування способів технічного відтворення підпису: підготовки олівцем, копіюванням через копіювальний папір або перетисненням з наступною обвідкою, а також без використання графопобудовників. 1), 2), 3). Чотири підписи від імені [PERSON] в двох примірниках двох договорів оренди землі № 7123486800:02:001:0094 від 17.07.2012, площею 2,035 га та № 7123486800:02:001:0093 від 17.07.2012, площею 1,9792 га, розташованих на території Теолинської сільської ради Монастирищенського району Черкаської обл., укладених між [PERSON] та СФГ " Нова Україна", зареєстрованого у реєстраційній службі Монастирищенського РУЮ Черкаської обл. від 17.07.2012 в графах «Орендодавець» - виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням будови та ознак зразків його підписів ( а.с. 92-98). Суд приймає висновок експертів Черкаського відділення КНДІСЕ за результатами проведення комплексної (почеркознавчої та ТЕД) експертизи № 732/14-23, № 1220/14-23 від 18 липня 2014 року як належний доказ у справі, не ставить його під сумнів, оскільки він отриманий передбаченим законом способом, не суперечить іншим матеріалам справи, виконаний у відповідності до вимог діючого законодавства, повноважними на це особами, про що суд зазначив і в ухвалі від 02.10.2014 року про відмову в призначенні комісійної судової почеркознавчої експертизи ( а.с. 239-240). Сторонами не надано суду достатніх та допустимих доказів, які б давали суду підстави сумніватися в належності та достовірності вказаного вище висновку експертів. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем, який укладається в письмовій формі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою. Частиною 1 ст. 14 ЗУ "Про оренду землі" встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально та відповідно до вимог ст. 18 цього Закону набуває чинності після його державної реєстрації. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З частини 3 ст. 215 ЦК України вбачається, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 3 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та відсутність волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність вільного волевиявлення учасника правочину підставою для визнання такого недійсним. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України № 6-127 цс13 від 18.12.2013 року, яка є обов'язковою для судів в силу ст. 360-7 ЦПК України. Недійсність договорів оренди землі підтверджується вищезазначеним висновком почеркознавчої експертизи у відповідності до якого, позивач вказані договори оренди землі не підписував. Відповідно до ст. 236 ч. 1 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, в суді достовірно встановлена відсутність волевиявлення [PERSON] на укладення договорів оренди земельних ділянок, підпис в цих договорах не його, тому суд приходить до висновку, що вищезазначені правочини недійсні, наявність оспорюваних договорів оренди порушує законні права позивача на володіння, користування та розпорядження спірними земельними ділянками, як приватною власністю, а тому його порушені права підлягають судовому захисту шляхом задоволення даного позову. Оскільки, відповідно до ч.1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Суд вважає, що всі інші підстави для задоволення позову, на які посилається позивач в позовній заяві, зокрема відсутність всіх істотних умов в договорах оренди земельних ділянок, порушення порядку сплати орендної плати, відсутність обов"язкових додатків до спірних договорів та відповідно заперечення проти даних підстав відповідача з поданням відповідних доказів, в даному випадку доказуванню та спростуванню не підлягають, оскільки є похідними, наслідковими від підстави відсутності вільного волевиявлення позивача на укладення спірних договорів в силу ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, та у разі недійсності правочинну кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають розподілу в порядку визначеному ст. 88 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача суд стягує судові витрати - судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного ст. ст. 203, 205, 208, 215, 216, 236, 373, 627 ЦК України, Закону України "Про оренду землі" № 161-XIV від 06.10.1998 року ( зі змінами та доповненнями) ст. ст. 124, 210 ЗК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", Постанови Верховного Суду України № 6-99 цс13 від 18.09.2013 року, Постанови Верховного Суду України № 6-127 цс13 від 18.12.2013 року та

Outcome: approved