Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

У поданій в суд заяві позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь моральну шкоду в сумі 5000 грн. та витрати на відправку кореспонденції у розмірі 27 грн. 20 коп. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що він є інвалідом 2 групи загального захворювання та згідно Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" користується правом безоплатного проїзду. 16 травня 2014 року близько 09.30 години на автобусній зупинці по вул.Шевченка (район вулиці Цегельна) у м.Здолбунів він зайшов у маршрутний автобус «Мізоч-Рівне», показавши водію посвідчення, але у відповідь почув, що в автобусі вже є два пенсіонера і вимогу вийти на наступній зупинці. По прибуттю на зупинку «Цегельний завод» водій почав наполягати на тому, щоб він вийшов з автобусу, інакше далі не поїде. У той час, як він намагався по телефону додзвонитися до перевізника та пояснити йому ситуацію, хтось із знайомих водія силою випхав його з автобуса і на ці хуліганські дії з боку пасажира водій ніяк не відреагував, а закрив двері автобуса та поїхав далі. Опинившись на вулиці він змушений був добиратися до м.Рівне іншим автобусом. Такими неправомірними діями водія, який безпідставно відмовив йому від передбаченого законом пільгового перевезення, та бездіяльністю щодо порушників громадського порядку йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав безпідставним порушенням його прав, яку оцінює у розмірі 5000 грн. У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги та з аналогічних мотивів. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просить у задоволені відмовити за безпідставністю, мотивуючи тим, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідач [PERSON] моральної шкоди позивачу не завдавала, з маршрутного автобусу [PERSON] випихав сторонній пасажир, а не водій, відмова якого у наданні послуг пільговику була правомірна, оскільки вільні місця в салоні автобуса були відсутні. Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона згідно до ст.60 ЦПК України зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач є інвалідом 2 групи загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням [NUMBER] серії [NUMBER], виданого 24 квітня 2013 року, тому має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів. Частиною 1 ст.38-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 року (із змінами та доповненнями) встановлено, що інваліди мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім метрополітену і таксі), а також всіма видами приміського транспорту. Відповідно до ст.37 Закону України "Про автомобільний транспорт" пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. З інформації управління соціального захисту населення Здолбунівської районної державної адміністрації Рівненської області від 08 вересня 2014 року вбачається, що з приватним підприємцем [PERSON] укладено договір №7 від 14 лютого 2014 року, на підставі якого та відповідно до "Порядку здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян, які перевозяться автомобільним та електротранспортним загального користування» останній здійснюється відповідне відшкодування за пільгове перевезення громадян згідно поданих розрахунків, що не заперечується відповідачем. Договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування згідно ст.42 Закону України "Про автомобільний транспорт" укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. 16 травня 2014 року близько 09.30 години позивач на автобусній зупинці по вул.Шевченка (район вулиці Цегельна) у м.Здолбунів зайшов у маршрутний автобус загального користування з державними номерними знаками «[NUMBER]» перевізника [PERSON] під керуванням водія [PERSON], який слідував маршрутом «Мізоч-Рівне». У салоні зазначеного автобуса вільних місць не було, що сторонами не заперечується. Проїхавши до наступної зупинки між [PERSON] та водієм [PERSON] виникла суперечка щодо права позивача на пільговий проїзд, під час якої один з пасажирів випхав його з автобуса, що підтверджуються показаннями свідка [PERSON] Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що дійсно він працював на маршрутному автобусі «Мізоч-Рівне» перевізника [PERSON] На зупинці «Цегельний завод» один з пасажирів, який сів в автобус раніше, відмовився оплачувати проїзд, повідомивши, що має право на безоплатний проїзд як інвалід. Оскільки в автобусі вільних місць не було, він запропонував пільговику вийти на зупинці і дочекатися наступного автобусу. Проте, пільговик не хотів виходити і пасажири через затримку відправки автобуса почали обурюватися. Хтось із пасажирів не витримав і випхав пільговика з автобусу. Будь-яких неправомірних дій до позивача не застосовував, поводився чемно. Відповідно до ст.16 Закону України "Про автомобільний транспорт" трудові відносини персоналу автомобільного транспорту регулюються трудовим законодавством, у тому числі положенням про дисципліну та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно ст.17 Закону України "Про автомобільний транспорт" персонал автомобільного транспорту повинен відповідати визначеним законодавством вимогам, зокрема: забезпечувати якісне та безпечне надання послуг автомобільного транспорту з перевезення пасажирів чи вантажів, ввічливо та уважно реагувати на звернення і скарги споживачів послуг автомобільного транспорту. Обставини перебування [PERSON] у трудових відносинах з приватним підприємцем [PERSON] представником відповідача не заперечуються. Факт некоректної поведінки та безпідставної відмови у пільговому перевезенні пасажира водієм [PERSON] підтверджується листом управління інфраструктури та промисловості Рівненської ОДА, відповідно до якого останньому перевізником винесено догану, а також листом Міністерства інфраструктури України від 10 липня 2014 року, згідно якого до автоперевізника [PERSON] застосовано адміністративно-господарські штрафи, передбачені абз.2 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а на водія [PERSON] - складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.7 ст.133-1 КУпАП. Притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] підтверджується квитанцією від 28 травня 2014 року про сплату ним адміністративного штрафу у розмірі 170 грн. Відповідно до ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. З висловленої Верховним судом України правової позиції (справа №6-108цс13), яка у силу вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма судами України, вбачається що моральна шкода завдана з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Згідно ст.23 ЦК України, роз'яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, вимоги позивача відповідно до ст.1167 ЦК України про стягнення моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав внаслідок протиправної поведінки та бездіяльності щодо нього, є обґрунтованою, проте визначений ним розмір з урахуванням встановлених обставин є завищеним і підлягає стягненню у розмірі 600 грн. Згідно ч.3 ст.79 ЦПК України витрати позивача на відправку кореспонденції про надання документів в сумі 27,20 грн. не віднесені до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Ураховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі наведеного, ст.ст.23, 1167, 1172 ЦК України,

Outcome: approved