Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

У жовтні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, який у послідуючому уточнила і залишила вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованому за адресою вулиця Космічна,1 в місті Суми, кадастровий номер 5910136600:04:022:0002. Обґрунтування позивачкою позовних вимог. З жовтня 1995 року по жовтень 2008 року позивачка проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. У 2008 році шлюбні відносини припинились. Факт перебування у шлюбних відносинах встановлений рішенням апеляційного суду Сумської області від 28.10.2010 року. 08.12.2004 року (у період спільного проживання) за договором купівлі-продажу був придбаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка по вул. Космічній,1 у м. Суми, який був укладений на покупця [PERSON] Після погіршення стосунків, звернулася до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 28.10.2010 року за нею визнано право власності на 1/2 частину жилого будинку за адресою м.Суми, вул.Космічна, 1. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.03.2013 року за нею було визнано право власності на 1/2 частку господарсько-побутових будівель в будинку за адресою: вулиця Космічній,1 у м. Суми та проведено його реальний поділ, припинено право спільної часткової власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями на спірний будинок. Проте, позивачка вважала, що право власності на земельну ділянку припиняється у разі набуття права власності на житловий будинок іншою особою та помилково вважала, що земельна ділянка, на якій знаходиться її частина житлового будинку автоматично повинна перейти у її власність. У зв'язку з хибною позицією, помилково посилалась в своїх попередніх позовних заявах на ст.120 ЗК України. Крім того, стало відомо, що 22 жовтня 2016 року помер [PERSON], була заведена спадкова справа. У позові посилається на ч.4 ст.368 ЦК України та 70,71 СК України як на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та придбано за спільні кошти членів сім'ї. Позиція представника відповідачки викладена у відзиві на позовну заяву. З позовними вимогами не згоден і пояснює тим, що земельна ділянка по вул. Космічній,1 у м. Суми є особистою власністю [PERSON] і не є спільною сумісною власністю та цей факт встановлений низькою рішень різних інстанцій, а тому і доказуванню не підлягає. Крім того вказує, що у рішенні Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.03.2013 року також зазначено, що право користування земельною ділянкою [PERSON] може бути реалізовано шляхом встановлення земельного сервітуту відповідно до норм земельного законодавства. Після смерті [PERSON] спадкова справа відкрита і з заявою звернулася [PERSON] відповідачка по справі. Вказує, що з 2008 року між [PERSON] та [PERSON] спільне проживання однією сім'єю без укладення шлюбу припинилось і вказана дата є початком перебігу строку звернення до суду з спірних правовідносин, які могли виникнути між ними з приводу спільного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу і вважає, що 3-х річний термін звернення до суду вже сплив у 2011 році. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав з зазначених підстав і просив суд визнати за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованому за адресою вулиця Космічна,1 в місті Суми, кадастровий номер 5910136600:04:022:0002. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав та підтримав правові позиції, викладені у відзиву на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] Сумської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, надали заяву про розгляд у відсутності їх представника. Заслухавши пояснення представника позивачки, представника відповідачки, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися др суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини справи. [PERSON] (далі по тексту позивачка) з жовтня 1995 року по жовтень 2008 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. У 2008 році шлюбні відносини припинились. 08.12.2004 року (у період спільного проживання) за договором купівлі-продажу був придбаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельна ділянка по вул. Космічній,1 у м. Суми, який був укладений на покупця [PERSON] Даний факт встановлений рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 28 жовтня 2010 року, яким за нею визнано право власності на 1/2 частину жилого будинку за адресою м.Суми, вул.Космічна, 1. В мотивувальній частині рішення апеляційного суду Сумської області від 28.10.2010 року зазначено, що є доведеним факт проживання сторін однією сімєю без шлюбу з жовтня 1995 року по 18 жовтня 2008 року (а.с. 7-8). Судом встановлено, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 13.03.2013 року за нею було визнано право власності на 1/2 частку господарсько-побутових будівель в будинку за адресою: вулиця Космічній,1 у м. Суми та проведено його реальний поділ, припинено право спільної часткової власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями на спірний будинок. В частині виділу 1/2 частини земельної ділянки з правої сторони будинку відмовлено (а.с.10-12). Згідно спадкової справи за №373/16 до майна померлого 22.10.2016 року [PERSON] справа зведена 22 грудня 2016 року за заявою [PERSON], яка є донькою померлого і на яку був складений заповіт 19 січня 2009 року (а.с.43-52) і не зважаючи на те, що на даний час вона не отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вона є належним відповідачем і єдиним спадкоємцем після померлого батька. Суд не погоджується з представником відповідача щодо спливу 3-річного терміну звернення до суду з позовом, оскільки позивачкою не пропущений строк звернення до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки з інших підстав, виходячи з того, що останнє рішення з приводу земельної ділянки вирішувалось 02.09.2014 року, а [PERSON] помер у 2016 році і з позовом до спадкоємця звернулася у межах строку. Посилання представника позивачки [PERSON] як на підставу для визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, що є об'єктом права спільної часткової власності подружжя відповідно до ст.ст.70,71 СК є необгрунтованим. Суд і не погоджується і з посиланням представника позивачки на норми закону цивільного кодексу (ст.ст.367, 358), яким визначаються частки та поділ майна, що є у спільній частковій власності. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 21.07.2010 року відмовлено [PERSON] в задоволенні вимог і в частині визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки по вул.Космічній,1 в м.Суми. Рішенням апеляційного суду Сумської області від 28.10.2010 року рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 21.07.2010 року в цій частині залишено без змін і в рішенні суду зазначено, що земельна ділянка по вул.Космічній,1 в м.Суми є особистою власністю [PERSON], і суд першої інстанції вірно відмовив в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на половину земельної ділянки по вул.Космічній,1 в м. Суми. Отже, земельна ділянка, площею 0,1 га по вул.Космічна,1 в м.Суми не визнана у судовому порядку спільною сумісною власністю позивачки та [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарський, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Набуття права приватної власності на частину земельної ділянки (у тому числі і в результаті її поділу), яка не перебувала у спільній сумісній (спільній частковій) власності відповідно до рішення суду (як способу набуття права власності), чинний Земельний кодекс України не передбачає. Статтею 140 ЗК України визначений вичерпний перелік підстав припинення права власності на землю. Такими підставами є добровільна відмова власника, смерть власника за відсутності спадкоємця, відчуження земельної ділянки за рішенням власника, звернення стягнення на земельну ділянку, відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності, конфіскація за рішенням суду. Відповідно до ст.141 ЗК України передбачено підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема і з підстав набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розміщені на земельній ділянці. Така підстава, як набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, не є підставою позбавлення особи права приватної власності на таку земельну ділянку за рішенням суду. Статтею 140 ЗК України не передбачена така підстава припинення права власності на земельну ділянку, як набуття права власності на житловий будинок іншою особо. Згідно з ст.141 ЗК України набуття права власності на житловий будинок іншою особою є підставою для припинення права користування земельною ділянкою. Виходячи з вище викладеного, в задоволенні вимоги позивачки [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки по вул.Космічній,1 в м.Суми, кадастровий номер 5910136600:04:022:0002, необхідно відмовити за необгрунтованістю. Роз'язніти позивачки, що право користування позивачем земельною ділянкою може бути реалізовано лише відповідно до норм ст.ст.99-101 ЗК України. Судові витрати вирішено відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed