Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

28 жовтня 2014 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати, що умова договору, яка зазначена в абзаці 4 пункту 9.5 частини 2 договору споживчого кредиту №490053924 від 25.12.2007 року про те, що Кредитору належить право в односторонньому порядку змінювати черговість сплати Позичальником обов'язкових платежів за цим Договором є несправедливою та недійсною з моменту укладання договору. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.12.2007 року позивач та ЗАТ "Альфа-Банк" (правонаступником якого є відповідач) підписали Договір споживчого кредиту №490053924. Позивач зазначає, що абзац 4 пункту 9.5 оспорюваного договору за яким …Кредитору належить право в односторонньому порядку змінювати черговість сплати Позичальником обов'язкових платежів за цим Договором.. є несправедливою у відповідності до вимог п.1 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Крім того, зазначене положення Договору є недійсним на підставі ст.203 ЦК України. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач представника в судове засідання не направив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив; до суду не надійшло заперечень чи пояснень на позовні вимоги. На підставі статті 169 ЦПК України суд продовжив розгляд справи у відсутність представника відповідача. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 25.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Альфа-Банк") та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №490053924. За даним Договором банк надав [PERSON] кредит у сумі 15 668,32 доларів США строком до 25.12.2014 року зі сплатою 13% річних за користування коштами. Договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з його умовами та розуміли їх. В абзаці четвертому пункту 9.5 частини №2 "Загальні умови кредитування" Договору сторони зазначили, що Кредитору належить право в односторонньому порядку змінювати черговість сплати Позичальником обов'язкових платежів за цим Договором. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає в частині 1 що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.2 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Частина 3 статті 18 Закону визначає, які умови договору є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.4 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"). Аналізуючи норму ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві (Постанова Верховного Суду України №6-40цс13 від 11.09.2013 року). Як пояснив в судовому засіданні позивач, він не виконав на даний час свої зобов'язання за кредитним договором на тій підставі, що в 2008 році Банк безпідставно підняв відсоткову ставку, потім на протязі двох років ще виконував зобов'язання, але в 2010 році він повідомив Банк, що не буде виконувати свої зобов'язання за Кредитним договором. Проте позивач ніяких доказів на підтвердження зазначеного суду не надав. Крім того, позивач не надав суду докази на підтвердження того, що Банком було здійснено зміну черговості сплати платежів. Отже, так як в судовому засіданні не встановлено, що оспорювана умова договору порушує принцип добросовісності; умова договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умова договору завдає шкоди позивачу, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed