Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що вона 11 березня 2008 року зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 398. У спільному шлюбі у них народилося троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства. Відповідач з 2013 року проживає окремо, не підтримує з позивачем та дітьми родинних відносин, не бере активної участі у вихованні дітей, їх лікуванні та розвитку, не цікавиться життям та навчанням дітей, ухиляється від їх матеріального утримання. 29 травня 2017 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/8303/17 [PERSON] було позбавлено батьківських прав щодо дітей. [PERSON] повідомлення, що відповідач з 2013 року не бере участі у вихованні та утриманні їх спільних дітей. Питання розірвання шлюбу вирішується в іншому проваджені. З огляду на вищевказане та для забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного морального і соціального розвитку дитини [PERSON] змушена була звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання трьох неповнолітніх дітей в розмірі 50% від прожиткового мінімуму встановленого для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою суду\~від 8\~травня 2018\~року дану\~позовну заяву\~було прийнято\~до розгляду,\~відкрито провадження\~в справі\~та визначено,\~що справа\~буде розглядатися\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження з викликом сторін.\~Відповідачу запропоновано\~протягом п'яти\~днів із\~дня вручення\~даної ухвали,\~подати суду\~заяву із\~запереченнями щодо\~розгляду справи\~в порядку\~спрощеного позовного\~провадження.\~Також [PERSON]\~роз'яснено,\~що якщо\~він не\~подасть у\~встановлений судом\~строк такі\~заперечення,\~він має\~право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Проте у визначені строки, відзиву на позовну заяву, відповідачем подано не було. Частиною восьмою статті 178 ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд, вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. З огляду на це, суд приходить до висновку про вирішення спору за наявними матеріалами справи. В судовому\~засіданні позивач\~[PERSON]\~позов підтримала\~у повному\~обсязі,\~посилаючись на\~обставини,\~викладені в\~позовній заяві.\~Також не\~заперечила проти\~ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-порталі Вінницького міського суду Вінницької області. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~12.06.2009\~р.\~№2\~"Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції України та статті 3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно свідоцтва\~про шлюб\~серії \~І-АМ\~№128951,\~виданого повторно\~26.12.2012\~року,\~судом встановлено,\~що 11\~березня 2008 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у відділі ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 398 (а.с. 10). Судом встановлено,\~що позивач\~[PERSON] та\~відповідач [PERSON]\~є батьками\~[PERSON],\~[INFO],\~[PERSON],\~[INFO],\~[PERSON],\~[INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 7, 8, 9). Згідно заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.05.2017 року судом встановлено, що [PERSON] було позбавлено батьківських прав щодо дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 11-13). Дане рішення суду набрало законної сили 09.05.2017 року. Суд зазначає, що відповідно до положення ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Таким чином, позбавивши відповідача батьківських прав відносно дітей, він не позбавляється обовязку щодо їх утримання. Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» № 2091 від 19.04.2018 року, судом встановлено, що діти Дмітрій, Любов та Наталія зареєстровані та проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16). Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 27 вищевказаної Конвенції визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Також ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сімя є\~природним середовищем\~для фізичного,\~духовного,\~інтелектуального,\~культурного,\~соціального розвитку\~дитини,\~її матеріального\~забезпечення і\~несе відповідальність\~за створення\~належних умов\~для цього. Кожна\~дитина має\~право на\~проживання в\~сімї разом\~з батьками\~або в\~сімї одного\~з них\~та на\~піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дітей є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання дітей. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дітей, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до\~ст.\~182\~СК України,\~при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує:\~стан здоров'я\~та матеріальне\~становище дитини;\~стан здоров'я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів;\~наявність у\~платника аліментів\~інших дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина;\~наявність рухомого\~та нерухомого\~майна,\~грошових коштів; доведені\~стягувачем аліментів\~витрати платника\~аліментів,\~у тому\~числі на\~придбання нерухомого\~або рухомого\~майна,\~сума яких\~перевищує десятикратний\~розмір прожиткового\~мінімуму для\~працездатної особи,\~якщо платником\~аліментів не\~доведено джерело\~походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з положень вищевказаної статті, суд приходить до переконання, що нею визначено мінімальний розмір аліментів на дитину. Слід зазначити, що за позивачем закріплено право обирати спосіб захисту своїх прав (стягнення аліментів на дітей), зокрема в наказовому або в спрощеному позовному провадженні. Ознайомившись із змістом позовної заяви, судом встановлено, що [PERSON] бажає стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей в мінімальному розмірі, визначеному законодавством. Статтею 183\~СК України\~визначено,\~що \~частка\~заробітку (доходу)\~матері,\~батька,\~яка буде\~стягуватися як\~аліменти на\~дитину,\~визначається судом. Якщо\~стягуються аліменти\~на двох\~і більше\~дітей,\~суд визначає\~єдину частку\~від заробітку\~(доходу)\~матері,\~батька на\~їх утримання,\~яка буде\~стягуватися до\~досягнення найстаршою\~дитиною повноліття. Якщо\~після досягнення\~повноліття найстаршою\~дитиною ніхто\~з батьків\~не звернувся\~до суду\~з позовом\~про визначення\~розміру аліментів\~на інших\~дітей,\~аліменти стягуються\~за вирахуванням\~тієї рівної\~частки,\~що припадала\~на дитину,\~яка досягла\~повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Виходячи із наведеного, суд вважає, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу дітям. Так,\~судом враховується,\~що діти\~проживають разом\~із позивачем\~[PERSON],\~[PERSON]\~є працездатною\~особою, місце роботи його не відоме. Виходячи із\~вищевикладеного,\~засад розумності\~і справедливості,\~а також\~забезпечення інтересів\~неповнолітніх Дмітрія,\~Любов та\~Наталії,\~суд вважає\~за необхідне\~стягнути з\~відповідача на\~користь позивача\~аліменти на утримання\~неповнолітніх сина та двох доньок в розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення ними повноліття. Частиною 1 ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне стягнення аліментів розпочати з 20.04.2018 року. У відповідності до ст. 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути 704,80 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved