Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати договір доручення № Т1500 від 12.09.2018 року, укладений між нею та ТОВ «Трастмоторс» (61057, м. Харків, пров. Театральний, буд.2, ЄДРПОУ 41945751) недійсним; стягнути з ТОВ «Трастмоторс» на її користь, сплачені нею грошові кошти у сумі 48 250 грн., за умовами договору доручення №Т1500 від 12.09.2018 року та суму комісії банку за оплату винагороди у розмірі 579 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.09.2018 року між позивачем та відповідачем укладено договір доручення №Т1500, предметом якого є пошук транспортного засобу - автомобілю Nissan Juke Visia Base 1/6 бенз, вартістю 480 250,00 грн. Позивачка внесла аванс в сумі 48 250,00 грн. 18.09.2018 року вона подала заяву про визначення договору недійсним з вимогою повернути сплачені, нею кошти. Вважає договір доручення таким, що суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України, умови договору порушують принципи добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди позивачеві, а тому його необхідно визнати недійсним, в зв'язку з чим звернулася з позовом до суду. Ухвалою суду від 12.10.2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, якою було накладено арешт на грошові кошти в розмірі 48 250,00 грн., що знаходяться на розрахунковому рахунку № 26007455052794 відкритому в АТ "ОТП БАНК" на ім'я ТОВ "Трастмоторс". Ухвалою суду від 12.10.2018 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 09.11.2018 року, яке відкладалось через неможливість розгляду в ньому питань передбачених ст. 197 ЦПК України. Ухвалою від 06.12.2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від відповідача відзиву на позов, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. За таких обставин, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення за відсутності учасників справи, на підставі доказів, які є в матеріалах справи, без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенню ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ч.1 ст.280 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 12.09.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТРАСТМОТОРС» (ПОВІРЕНИЙ) та [PERSON] (ДОВІРИТЕЛЬ) було укладено договір доручення № Т1500 (а.с.7-9). За умовами вказаного договору, повірений уповноважений діяти від імені та в інтересах довірителя, зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим договором, на території України юридичні дії, щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-який інший договір за яким довіритель у подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах, найбільш вигідних для довірителя. Повірений діючи від імені або за участю та за рахунок довірителя, зобов'язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір за яким довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб Nissan Juke Visia Base 1/6 бенз.5 МТ 4*2, вартістю 480 250,00 грн.. (п.1.1. - п.1.3). За надання послуг згідно з цим договором, довіритель зобов'язаний сплатити на рахунок повіреного винагороду у розмірі, що становить 10 % від вартості транспортного засобу, що зазначено в п.1.3 даного договору та становить 48 250,00 грн.. Вказана винагрода сплачується довірителем до або після укладення договору але пізніше поточного дня в якому було укладено договір. Протягом строку, що встановлено не більше 60 робочих днів, після підписання даного договору, довіритель перераховує на розрахунковий рахунок повіреного кошти, які зазначені у п.1.3. даного договору, які необхідні для виконання договору (п.3.1. - п.3.3.). Згідно з копією квитанції №П117/6921358/1 від 12 вересня 2018 року, [PERSON] сплатила на користь ТОВ «ТРАСТМОТОРС» оплату за товар згідно договору № Т1500 від 12.09.2018 року у розмірі 48 250,00 грн., за квитанцією № П1176921358/2 від 12.09.2018 року за внесення винагороди [PERSON] сплачено комісію банку (призначення платежу - обслуговування по прийому платежів від фізичних осіб) у сумі 579,00 грн. (а.с.10). Згідно із п.4.1., п.п.4.1.1. договору, він може бути припинений шляхом односторонньої відмови Повіреного у випадку відсутності можливості у повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням п.1.3 даного договору або у разі не виконання умов договору довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору. У разі якщо повірений відмовився від договору до виконання ним свого обов'язку по укладенню договору поставки, купівлі-продажу або будь-якого іншого договору за яким довіритель отримує у власність транспортний засіб, то повірений зобов'язаний повернути довірителю сплачені ним на виконання даного договору кошти, які вказані в п.1.3 даного договору, протягом 10 банківських днів з дня отримання від довірителя заяви про повернення коштів та власних банківських реквізитів. За умовами п.п.4.2.1, п. 5.4. у випадку відмови довірителя від договору в односторонньому порядку протягом трьох днів з моменту укладення даного договору поверненню підлягає 50% від сплаченої винагороди повіреного, а у випадку, коли заява про відмову від договору подана довірителем з порушенням вказаного строку, винагорода, яка вказана у п.3.1 даного договору поверненню не підлягає. у випадку порушення довірителем умов, визначених п.2.2.3 договору зобов'язання сторін припиняються та повірений зобов'язаний повернути Довірителю всі сплачені на виконання п.1.3. договору кошти протягом 30 банківських днів, винагорода в такому випадку поверненню не підлягає. Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно до ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. За змістом ч.1 ст.1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч.1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 1 ч.1 ст.1008 ЦК України визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі: відмови довірителя або повіреного від договору. За змістом ч.2 ст.1008 довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. За змістом ч.1 ст.1009 ЦК України, яка передбачає наслідки припинення договору доручення, якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Стосовно підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме щодо несправедливих умов, які містяться в ньому, то суд зазначає наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що умови договору № Т1500 від 12.09.2018 стосовно винагороди повіреного є несправедливими, оскільки не передбачають її повернення взагалі, навіть у разі односторонньої відмови повіреного від виконання умов договору не з вини довірителя, як і не передбачено компенсації довірителю в такому випадку. В укладеному договорі наслідки розірвання договору, в тому числі і за ініціативою повіреного, передбачають утримання на користь останнього від 50% до 100% суми сплаченої винагороди, водночас будь-яка відповідальність, компенсація, відповідача, за порушення умов договору окрім повернення сплачених коштів, відсутня. Такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін, порушують принцип добросовісності, а також завдають шкоди споживачеві, а тому в силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Оскільки визнання недійсними вказаних умов договору, зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору, відповідно до положень ч. 6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1, 3 ст.203, ч. 3 ст.215 ЦК України, оспорюваний договір має бути визнаний недійсним в цілому. Як зазначено в ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив, що 18.09.2018 року [PERSON] зверталася з заявою до ТОВ «ТРАСТМОТОРС» з вимогою повернути сплачені грошові кошти у розмірі 48 250 грн. 00 коп., які були сплачені нею за договором від 12 вересня 2018 року, проте відповідач не надав відповіді на заяву. Приймаючи до уваги, що умови договору доручення від 12.09.2018 року №Т1500 обмежують права споживача (позивача), є несправедливими, всупереч принципу добросовісності існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави в сумі 704 грн. 80 коп., від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved