Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року. Позовна заява мотивована тим, що згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 10.12.2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за Кредитним договором № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року, згідно якого, банк надав відповідачу кредит у сумі 100\~000 (сто тисяч доларів) зі строком повернення до 04.12.2037 року, що підтверджується кредитною заявкою на отримання кредиту, а відповідач зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути позивачу вказані кредитні кошти та сплатити відповідну платню за користування кредитом, в порядку та на умовах, що визначені у кредитному договорі. Однак, у зв'язку із неналежним виконанням [PERSON] умов договору, станом на 01.02.2017 р. заборгованість відповідача за кредитним договором ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року перед позивачем становить 108\~537, 93 доларів США, що станом на 01.02.2017 року відповідно до офіційного курс НБУ (1 дол. США-27, 0795 грн.) еквівалентно 2\~393\~152,88 гривень, з них: залишок заборгованості за кредитом становить 99\~649,77 доларів США, що станом на 01.02.2017 року відповідно до офіційного курсу НБУ (1дол.США- 27,0795) становить 2\~698 465,95 гривень; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками складає 8\~888,16 гривень З огляду на вищевикладене позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року у розмірі 108\~537, 93 доларів США, що станом на 01.02.2017 року відповідно до офіційного курсу НБУ (1 дол. США-27, 0795 грн.) еквівалентно 2\~939\~152, 88 гривень та судові витрати у розмірі 44\~087, 30 гривень. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124\~Конституції\~України та статті 3\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 04.12.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ML-В01/054/2007, згідно якого банк зобовязався надати [PERSON] кредит в сумі 100 000, 00 доларів США строком користування до 04.12.2037 року, процентною ставкою 3, 99 % річних, цільове призначення придбання нерухомого майна. [PERSON] в свою чергу, зобовязалась належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, визначені в цьому кредитному договору. (а.с. 5-14) Сторонами вище вказаного договору було визначено графік повернення кредиту та сплати відсотків. (а.с. 16-19) [PERSON] 04.07.2007 року на виконання умов вище зазначеного кредитного договору було видано кредит в сумі 100 000, 00 доларів США, що підтверджується кредитною заявкою від 04.07.2007 року. (а.с. 15) Відповідно до статуту ПАТ «ОТП Банк» (нова редакція), останнє є правонаступником усіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП Банк». (а.с. 41-45) Згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 10.12.2010 року та договору відступлення прав вимоги б/н від 10.12.2010 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, зокрема за кредитним договором № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року. (а.с. 20-34) Частиною № 2 кредитного договору № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 рокувизначено, що не зважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобовязань за цим договором. При цьому виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. На адресу\~[PERSON] позивачем направлялась досудова вимога про необхідність повного дострокового погашення кредиту. (а.с. 35-36) Однак, вимога позивача залишилась без належного реагування. Пунктом 1.4. частини № 2 кредитного договору № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року визначено плату за користування кредитом. Відповідно п. 1.5.1. вище вказаного кредитного договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця у розмірі платежу та не пізніше дати платежу, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок. Відповідно до п. 4.1.1 частини № 2 кредитного договору № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 рокуза порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. Додатковим договором № 2 до кредитного договору № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року викладено новий графік платежів. (а.с. 143-151) В судовому засіданні судом було досліджено здійснення [PERSON] платежів за кредитним договором № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року. (а.с. 137-138) Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року борг [PERSON]\~станом на\~01.02.2017\~року становить 108 537, 93 дол. США, з яких: заборгованість по кредиту 99 649, 77 дол. США, заборгованість по відсотках 8 888, 16 дол. США. Також, станом на 01.02.2017 року нараховано пеню в сумі 2\~047\~656, 14 гривень. (а.с. 37, 139) Судом перевірено розрахунок заборгованості, здійснений позивачем, і встановлено його відповідність умовам кредитного договору № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року та вимогам чинного законодавства України. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На вище викладене, також, звернув увагу в п.10, п. 11 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Відповідно до п. 1.5. Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затверджене постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без отримання індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Вищезазначене свідчить про те, що вищезазначені дозволи є генеральними ліцензіями на здійснення валютних операцій. В судовому засіданні встановлено, що позивач володів на момент укладення кредитного договору із [PERSON] усіма передбаченими законодавством України дозволами на здійснення кредитування в іноземній валюті, тому у відповідності до п. 1.5. вищезазначеного Положення, надання банком, одержання [PERSON] кредиту в іноземній валюті та сплата банку процентів та інших платежів за таким кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною із сторін кредитного договору, а наявність у банка генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку є правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Суд прийшов до висновку, що банком правомірно надано кредит в іноземній валюті. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідачів заборгованості по кредитному договору саме в іноземній валюті відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. У відповідності до ст. 203 ЦК України, судом встановлено, що зміст кредитного договору № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 рокуна момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно із ст. 530 ЦК України зобовязання підлягає виконанню у строк встановлений договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно із положень ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно зі ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню в повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно із ст.ст. 546, 549, 550 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Однак, як вбачається з прохальної частини позовної заяви, позивачем не заявлялась вимога про стягнення з відповідача нарахованої пені. Предмет судового розгляду формується позовною заявою, в якій вказується вимога позивача. Суд в силу принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) не може вийти за межі позовних вимог. Суд не може з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 2 ЦПК України). . Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Кредитний договір № ML-В01/054/2007 від 04.12.2007 року є домовленість сторін цього договору, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України. Предметом виконання як невідємним елементом виконання договору є ті конкретні субєктивні права і конкретні юридичні обовязки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні субєкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії. Суд вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Добровільно відповідач не провела розрахунок за кредитним договором в строки, визначені його умовами, тому сума боргу підлягає примусовому стягненню. Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави для захисту прав позивача, шляхом стягнення з заборгованості по кредитному договору № ML-В01/054/2007\~від 04.12.2007\~рокув\~розмірі 108\~537, 93 доларів США, з яких: заборгованість по кредиту 99 649, 77 доларів США, заборгованість по відсотках 8 888, 16 доларів США. При ухваленні рішення у даній справі, враховуючи предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, судом прийнято до уваги необхідність наведення в мотивувальній частині рішення розрахунку з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 14 Постанови Пленуму від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим. НБУ 17.09.2018 року встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 1 дол. США = 28, 1521 гривень. Отже, заборгованість [PERSON] перед позивачем, виражена в іноземній валюті, станом на час ухвалення рішення по справі становить 108 537, 93 доларів США, що станом на 17.09.2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ ( 1 дол. США - 28, 1521 грн.) еквівалентно 3\~055 570, 66 (три мільйони п'ятдесят п'ять тисяч п'ятсот сімдесят) гривень 66 копійок, з яких: 99\~649 (девяносто девять тисяч шістсот сорок девять) доларів США 77 центів, що станом на 17.09.2018 року відповідно до офіційного курс НБУ (1 дол. США - 28, 1521 грн.) еквівалентно 2\~805 350 (два мільйони вісімсот пять тисяч триста пятдесят) гривень 29 копійок - заборгованість по кредиту, 8\~888 (вісім тисяч вісімсот вісімдесят вісім) доларів США 16 центів, що станом на 17.09.2018 року відповідно до офіційного курс НБУ (1 дол. США - 28, 1521 грн.) еквівалентно 250 220 (двісті пятдесят тисяч двісті двадцять) гривень 37 копійок. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, повязаних з розглядом даної цивільної справи, судом прийнято до уваги, що розмір судового збору, враховуючи предявлення позовних вимог, зокрема, в іноземній валюті, визначається виходячи з ціни позову, визначеної в національній валюті відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. На що також звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір в сумі 44\~087, 30 гривень. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved