Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

В поданій до суду, із змінами та доповненнями, заяві позивач вказує на те, що 26.03.2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1701/0308/88-030 згідно якого він отримав\~\~кредит в сумі 45000 дол. США з кінцевим терміном погашення 25.03.2018 року. Також для забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір іпотеки квартири № 3, що знаходиться за адресою м.Здолбунів, вул.Герцена, буд.2. Вказує на те, що існують всі правові та фактичні підстави для визнання кредитного договору недійсним. Зазначає, що банк не був вправі надавати кредит в іноземній валюті. Вказує, що договір укладено під впливом тяжких для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Збігом тяжких для нього обставин є те, що він був змушений отримати кредит на споживчі цілі на невигідних умовах. Позивач зазначає, що Банк не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів. Вказує на те, що даний кредитний договір є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого Законодавства України, та грубо порушує його права та інтереси споживача фінансових послуг. Також позивач зазначає, що зміст та умови кредитного договору були розроблені працівниками банку, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Банком порушені вимоги як міжнародного права, так і законодавство України. Банк не надав позичальнику достовірної інформації про умови кредитного договору, в договорі відсутні обовязкові умови, які необхідні для укладення договору, зокрема, відсутня згода за всіма істотними умовами договору, які встановлені законодавством, графік платежу не містить у розрізі сум погашення основного боргу, сплати вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, відсутні основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу до укладення договору про іпотечний борг. Вважає, що в запропонованих умовах договору відсутня згода за всіма іншими істотними умовами спірного кредитного договору зокрема, в порушення вимог ч.3 п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами». Вважає дії банку є неправомірними, останній ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту. В кредитному договорі не визначено належно його істотні умови. Вважає, що кредитний договір є таким, що укладений ним під впливом обману з боку банку з використанням банком елементів нечесної підприємницької практики. Просить суд визнати недійсними кредитний договір № 1701/0308/88-030 та договір іпотеки № 1701/0308/88-030-Z-1. Також просить суд визнати недійсним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», оскільки даний договір не підписаний сторонами, не скріплений печаткою та не посвідчений нотаріально. Крім того у ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» відсутня ліцензія з надання фінансових послуг. Також, при укладенні договору про відступлення прав вимоги, його як боржника не було повідомлено про зміну кредитора. Крім того, відсутні будь-які докази проведення оплати по даному договору факторингу, що свідчить про його фіктивність. Також ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» в порушення ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національного банку України не має ліцензії на здійснення валютних операцій. Відповідно до пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», операції факторингу не розповсюджуються на фізичних осіб. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просить задовільнити їх. Представники відповідачів в судове засідання не зявилися повторно. Суд вважає можливим провести розгляд справи без участі відповідачів на підставі наявних у справі письмових доказів. Вислухавши думку представника позивача дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 26 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», яке в свою чергу змінило назву на ПАТ «ОмегаБанк» та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 1701/0308/88-030, відповідно до якого останній отримав кошти в розмірі 45000 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 11,9 % річних строком з 26 березня 2008 року по 25 березня 2018 року включно. В порядку забезпечення належного виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору 26 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 1701/0308/88-030-Z-1, відповідно до якого остання передала в іпотеку банку майно: двокімнатну квартиру за адресою: м.Здолбунів, вул.Герцена 2/3. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу спрямованого на введення його в оману. Посилання позивача на те, що ВАТ «Сведбанк», укладаючи оспорюваний кредитний договір порушив положення Закону України "Про захист прав споживачів", не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору включає вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Укладаючи договір, сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Згідно ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених ст.230 ЦК України та ст.ст.11, 19 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач в силу положення ч.3 ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх позовних вимог. Проте жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили укладення договору під впливом обману позивачем не надано. Відповідно до ч.2 ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до вставленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п.6 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" позивач мав право протягом чотирнадцяти днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Проте, позивач не скористався цим правом, що свідчить про те, що він погоджувався з усіма умовами договору та не вважав їх такими, що порушують його інтереси або є несправедливими. Позивач при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" не доведено. Підписання позивачем кредитного Договору свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вказує на те, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті (доларах США) під заставу належного йому нерухомого майна і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив. Як видно із тексту спірного Договору умови є доступними та зрозумілими, передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір комісії за відкриття позичкового рахунку; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; а також передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку суду, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Як вбачається зі змісту оспорюваного договору в ньому встановлено всі істотні умови для такого виду договору, відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Не заслуговують також на увагу доводи позивача про те, що дії банку свідчать про нечесну підприємницьку практику з огляду на таке. Обґрунтовуючи позовні вимоги, та посилаючись на ст.ст.18, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", позивач зазначав, що умови договору є несправедливими, зі сторони банку використана нечесна підприємницька практика. Аналізуючи вказані норми Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте таких обставин позивачем у справі не доведено. У відповідності до ст.ст.10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження неповідомлення його банком про інформацію, визначену ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про здійснення банком нечесної підприємницької практики та введення його в оману. Згідно ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних спав про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на збіг тяжких для неї обставин якими вона вважає отримання кредиту на споживчі цілі на невигідних умовах, про які свідчить те, що оспорюваний договір є одностороннім договором, передбачає лише права банку та обов'язки і відповідальність позичальника, відповідальність банку за невиконання умов договору не передбачена. Проте, вказані обставини не є тяжкими в розумінні ст.233 ЦК України, а тому позов в цій частині є недоведеним. Крім того, п.10.1 кредитного договору позивач стверджував, що він не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. Оскільки, підстав для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту не встановлено, то відсутні підстави для визнання недійсним забезпечувальних відносно нього договору іпотеки та договорів поруки. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання договору факторингу недійсним. 28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторинговою компанією «Вектор Плюс», укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. договору банк, відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. За положеннями ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних з грошовою вимогою, право якої він відступає . У відповідності з положеннями ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Частиною першою передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Згідно з положеннями ч.4 Закону України «Про фінансові послуги» та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Згідно з положеннями ч.1 ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт (ч.1). Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до вимог закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною 2 ст.517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Проте закон не пов'язує це право боржника з можливістю невиконання боргових зобов'язань взагалі, в тому числі попередньому кредиторові. Так, згідно зі ст.518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. З повідомлення ПАТ «Сведбанк» від 14 грудня 2012 року вбачається, що останній повідомив позивача [PERSON] про те, що всі права вимоги за кредитним договором № 1701/0308/88-030 від 26 березня 2008 року перейшли до ТзОВ «ФК «Вектор Плюс». Оформлюючи відступлення права вимоги (ст.ст.513, 514, 516, 517, 651, 1077, 1078, 1082, 1084 ЦК України), банк і фактор не обумовлювали ніяких змін щодо обсягу прав і обов'язків, які за договорами перейшли до нового кредитора, тож до останнього перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи установлені договором правила щодо валюти зобов'язання. Тобто, належним виконанням зобов'язання з боку боржника є повернення кредиту у строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором. Що стосується посилання в позові на необхідність у ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, то така ліцензія необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а в даному випадку між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу. Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 730,80 грн.

Outcome: approved