Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Національного музею історії України (Відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу про винесення догани, відшкодування моральної шкоди, в якому просила: - визнати незаконним та скасувати наказ № 264 від 17.07.2015р, виданий Національним музеєм історії України; - відшкодувати з Національного музею історії України на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.; - відшкодувати з Національного музею історії України на користь [PERSON] судові витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 5 000,00 грн. Свої вимоги з урахуванням письмових пояснень (а.с.221-224 т1, 15-20 т2) Позивач обґрунтовує тим, що з 2004 року та по теперішній час вона працює завідувачем Музею історичних коштовностей України, філії Національного музею історії України. 17.07.2015р. наказом № 264 [PERSON] винесено догану Національним музеєм історії України, за підписом генерального директора [PERSON], причина визначена в наказі: сукупність порушень. Зазначений наказ про оголошення догани незаконний та такий, що порушує права та законні інтереси працівника, та підлягає скасуванню через невідповідність його нормам Закону, як з формальних причин так і по суті викладених у ньому підстав. Зокрема, у наказі про застосування дисциплінарного стягнення відсутні відомості про конкретне порушення трудової дисципліни, про конкретну дату його вчинення та виявлення, так зі спірного наказу неможливо встановити конкретний час скоєння та дату виявлення порушень, за які робітника притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Наведений у наказі вислів про порушення порядку ведення та обліку частини фондової колекції узагальнене та не має відношення до конкретного випадку, не припустиме для дисциплінарного стягнення, разом з тим, наведені у наказі норми Інструкції не підлягають виконанню працівниками музею Відповідача. Ступінь тяжкості вчиненого позивачем проступку визначається наказом № 246 наступними окремими порушеннями: - неналежне виконання посадових обов'язків; - неналежне виконання декількох норм Інструкції по обліку та зберіганню, затвердженої наказом Міністерства культури СРСР № 290 від 17.07.1985р., а саме наступних пунктів інструкції: пункти 22-33, 86, 89, 100, 111,119, 128, з уточненням про те, що має місце порушення порядку ведення, постановки та обліку частини фондової колекції НМІУ; - крім того, на думку роботодавця, ступінь тяжкості проступку обумовлено в наказі тим, що порушення зазначених норм інструкції призвело до повної відсутності в головному музеї повноцінної інформації про експонати, стан збереження, легенду, а питання збереження й обліку цінної колекції, яка складається з предметів дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння звівся лише до цифрового обліку. Натомість Позивачем не порушено жодного посадового обов'язку, які визначені строковим трудовим договором № 58 від 01.03.2013р. та Посадовою інструкцією завідувача філіалу від 07.03.2014р., в той час, коли Відповідач у наказі про винесення дисциплінарного стягнення не конкретизував який саме посадовий обов'язок було порушено Позивачем та у чому саме полягає порушення кожного з посадових обов'язків, і яким документом такий обов'язок передбачений. Неправильно відповідач визначив і порушення позивачем Інструкції, що начебто виразилося в порушенні правильної постановки ведення та обліку фондів, визначених у пунктах 22-33, 86, 89, 100, 111, 119, 128 Інструкції, зокрема Відповідачем не взято до уваги, що суб'єктом виконання відповідної Інструкції є музей, як юридична особа, а сфера та можливість застосування Інструкції поставлені в залежність від виконання музеєм обов'язку розробити на основі такої інструкції самостійні внутрішні локальні нормативні акти, котрі при їх наявності будуть підлягати виконанню працівниками музею. Окрім того, відповідач передчасно застосував заходи дисциплінарного стягнення за невиконання норм інструкції, оскільки не врахував положень наказу Національного музею історії України № 266 від 17.07.2015р., згідно п. 3 якого комісія у складі особи позивача наділена можливістю опрацювати необхідність уведення в дію п музею пункту 119 Інструкції до 30.11.2015р. Так, Позивач як завідувач філії не зобов'язаний виконувати норми зазначеної Інструкції, оскільки Відповідач не розробив внутрішніх нормативних актів на підставі такої Інструкції, а тому факт порушення трудової дисципліни відсутній. Зазначені відповідачем у спірному наказі норми інструкції не встановлюють правил постановки чи обліку фондів музею, вони є загальними нормами щодо повноважень завідувача філії, з перелічених у наказі норм Інструкції, щодо правил ведення обліку фондів музею, деякі правила обумовлює лише пункт 119, інші норми за своєю правовою природою не можуть бути віднесені до таких, що можуть бути порушені обумовленим у них. На думку Позивача наказ підлягає скасуванню, оскільки визначена у ньому сукупність порушень відсутня і при цьому саме вона стала накопичувальною причиною застосування догани. Крім того, Відповідач не звернув увагу на примітку п. 119 Інструкції, згідно якої зазначені у нормі правила можуть застосовуватись у філіалах музеїв виключно при їх позитивному вирішенні у кожному конкретному випадку по відношенню до кожного з музеїв міністерством культури. Такі рішення Міністерства культури України відсутні. Серед іншого, висновок генерального директора НМІУ про порушення Позивачкою правильної постановки і ведення обліку частини фондової колекції НМІУ, яка зберігається та обліковується у філіалі НМІУ - Музеї історичних коштовностей України є безпідставним, оскільки відсутні акти перевірок чи інші висновки компетентного органу про порушення порядку обліку та зберігання в Національному музеї історії України та Музеї історичних коштовностей України. Також, Позивач зазначив, що окрім додаткових вимог для зберігання музейних цінностей як історичної частини державного фонду дорогоцінних металів та каміння, підвищені вимоги встановлено й для зберігання облікових документів таких колекцій: згідно з п.11 Інструкції СРСР 1987р. облікові документи предметів з дорогоцінних металів (акти приймання та передачі, книги надходжень, інвентарні книги, спеціальні інвентарні книги) є юридичними документами державного обліку музейних цінностей та підлягають зберіганню в відділі (секторі) обліку фондів або у головного хранителя у спеціально обладнаному приміщенні як документи суворої звітності. Так, підвищені вимоги до зберігання та обліку предметів з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння накладають певні обмеження на доступ до інформації (облікової документації) щодо таких предметів, що не взято до уваги роботодавцем в висновку про наявність порушення порядку обліку фондових колекцій МІКУ - філії НМІУ, що спричинило помилковість такого висновку. Разом з тим, у зв'язку з неправомірними діями зі сторони Відповідача [PERSON] зазнала моральної шкоди, яка виразилася в емоційних та душевних стражданнях та хвилюваннях, внаслідок протиправної поведінки відповідача, на деякий час вона була позбавлена можливості реалізувати свої уподобання та бажання, як звичайна людина, яка має право вести звичайний спосіб життя, що викликало у неї моральні страждання. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва від 10.08.2015р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.27 т1). Відповідач подав суду заперечення на позов (а.с.33-40 т1, 1-2т2), в яких зазначив, що повністю заперечує проти позовних вимог [PERSON] у зв'язку з тим, що повністю відсутні підстави для їх задоволення, а Наказ № 264 від 17.07.2015р «Про винесення догани завідувачу філіалу НМІУ [PERSON].» відповідає нормам чинного законодавства та не порушує права та законні інтереси працівника, до якого застосовано міри дисциплінарного впливу. Відповідач зауважив, що Наказ № 266 від 17.07.2015р., на який посилається Позивачка та намагається прив'язати його до підстав притягнення її до дисциплінарної відповідальності, був виданий пізніше після оголошення догани, та відповідно, не був та й не міг бути підставою для оголошення такої догани. Так, питання збереження та обліку музейних предметів у філіях музею регулюється Інструкцією «Про облік та зберігання музейних цінностей, що перебувають у державних музеях СРСР», затвердженої наказом Мінкультури СРСР № 290 від 17.07.1985р., а також Інструкцією «Про облік та зберігання музейних цінностей із дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, що перебувають у музеях СРСР», затверджену наказом Мінкультури СРСР № 513 від 15.12.1987р. 14 листопада 1988 року Відповідач на підставі союзних Інструкцій у відповідності до п.2, затвердив Внутрішню інструкцію по обліку і збереженню музейних цінностей державного історичного музею УРСР», яка схвалена на вченій ДІМ УРСР протокол № 3 від 06.05.1988 року. У 1996 році завідуючий музеєм [PERSON] затвердив «Внутрішню Інструкцію по обліку та зберігання музейних цінностей з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння». Зазначені внутрішні інструкції ніяким чином не обмежують дію інструкцій вищого рівня Мінкультури. Окрім того, в строковому трудовому договорі № 58 від 01.03.2013р. з Позивачем та відповідною Посадовою інструкцією завідувача Філіалу чітко визначений перелік нормативних актів та інших норм, які зобов'язана виконувати і дотримуватися [PERSON] Разом з тим, в наказі № 264 від 17.07.2015р. чітко визначається, що притягнення до дисциплінарної відповідальності здійснюється у зв'язку з неналежним виконанням Позивачем своїх посадових обов'язків, чинної Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР», та чітко конкретизується у чому це виразилося, а саме: порушення правильної постановки і ведення обліку фондів НМІУ, визначених у пунктах 22-33, 86, 89, 100, 111, 119, 128 Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР, а саме порушення порядку ведення постановки та обліку частини фондової колекції НМІУ, яка зберігається та обліковується у філіалі НМІУ - Музей історичних коштовностей України, що призвело до повної відсутності в головному музеї - НМІУ - повноцінної інформації про експонати, їх стан збереження, легенду, а питання збереження й обліку цінної колекції, яка складається з предметів із дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння звівся лише до цифрового обліку. Тобто, у Наказі № 264 чітко розписано на якій підставі та за що притягається особа до дисциплінарної відповідальності, так Позивачем не виконані: п.119 Інструкції - Філіал не надавав до головного Музею - НМІУ копії актів приймання та видачі предметів, що зберігаються у Філії, а також інвентарних карток; пункти 86, 89, 128, 100, 111, 22-33 - порушення цих пунктів напряму пов'язане з п.119, так як вони стосуються обліку та зберігання музейних цінностей, і контроль за виконання яких повинна була забезпечити [PERSON], як завідувач Філії. Відповідач зазначив, що посилання Позивача на обов'язок власника (роботодавця) при оголошенні догани враховувати тяжкість провини та інші обставини означало б позбавити власника (роботодавця) права застосовувати стягнення за наявності порушення. Більш того, колекція, що зберігається в філії Відповідача - Музеї історичних коштовностей України - не мала в маркуванні предметів та інвентарних картках жодних позначок (абревіатури «НМІУ»), що б засвідчувало належність 56 тисяч цінних предметів до основного фонду Національного музею історії України, що не проведено і до цього часу. Окрім того, щодо віднесення фондово-облікової документації до документів суворої звітності, то Міністерства культури України своїм листом № 3427/3/13-15 від 15.10.2015р. чітко визначило, що оскільки фондово-облікова документація не є документацією суворої звітності, а лише потребує відповідних умов зберігання, то робота з нею регламентується внутрішніми розпорядчими документами музеїв із обліку та збереження музейних цінностей у відповідності із Законом України «Про музеї та музейну справу». Разом з тим, Позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження отримання моральної шкоди внаслідок застосування до неї дисциплінарного стягнення, не вказано тривалість страждань, можливість їх відновлення, тяжкість вимушених змін у її життєвих чи виробничих стосунках, ступінь зниження престижу чи ділової репутації, в зв'язку з чим в задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди слід відмовити, як і в задоволенні позовних вимог [PERSON] в цілому. В судовому засіданні Позивач та її адвокат - Панченко Н.О. підтримали позовну заяву та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники Відповідача - [PERSON] та [PERSON] проти позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні, з підстав визначених у запереченнях. Суд, вислухавши пояснення Позивача та представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що Позивачка на підставі своєї заяви від 01.03.2004р. (а.с.195 т1) та Наказу Національного музею історії України № 11-к від 01.03.2004р. (а.с.196 т1) була переведена на посаду завідувача філіалу музею - музею історичних коштовностей України, а з 01.03.2013р. на підставі заяви від 27.02.2013р. (а.с.197 т1) та Наказу № 17-к від 01.03.2013р. переведена завідувачем філіалу музею - Музею коштовностей України на умовах строкового трудового договору до 01 березня 2018 року, що підтверджується також копією трудової книжки [PERSON] (а.с.7-13 т1). 17 липня 2015 року Наказом Національного музею історії України № 264 «Про винесення догани завідувачу МІКУ філіалу НМІУ [PERSON].» на підставі посадової інструкції, ст. 147, 147-1 КЗпП України, Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР, Наказу № 253 від 13.07.2015р, Службової [PERSON] вх. № 588 від 13.07.2015р., у зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] - завідувачем Музею історичних коштовностей України філіалу Національного музею історії України своїх посадових обов'язків, чинної «Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР» (затвердженої 17.06.1984р.), що виразилося у порушеннях правильної постановки і ведення обліку фондів НМІУ, визначених у пунктах 22-33, 86, 89, 100, 111, 119, 128 та інших пунктах зазначеної Інструкції, а саме порушення ведення постановки та обліку частини фондової колекції НМІУ, яка зберігається та обліковується у філіалі НМІУ - Музей історичних коштовностей України, що призвело до повної відсутності в головному музеї - Національному музеї історії України - повноцінної інформації про експонати, їх стан збереження, легенду, а питання збереження й обліку цінної колекції, яка складається з предметів із дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння звівся лише до цифрового обліку, - [PERSON] завідувачу філіалу Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України оголошено догану (а.с.18 т1, 41-42 т1). Так, судом встановлено, що згідно Наказу Національного музею історії України від 13.07.2015р № 253 «Про облік колекції Музею історичних коштовностей філії НМІУ» у зв'язку з необхідністю беззаперечного, неухильного і повного виконання п.119 «Інструкції по обліку і збереженню музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР» в частині п. б), а саме: «в окремих випадках, коли філії мають суттєві історично обумовлені колекції, предмети вносяться до книг надходжень та інвентарні книги в самій філії. При цьому філії зобов'язані направляти в основний музей по одному примірнику актів прийому й видачі, а також інвентарні картки для того, щоб в основному музеї мали повну інформацію про всі предмети, що зберігаються у філії. В облікових документах і на предметах і в тому, й в іншому випадку, крім шифру основного музею проставляється номер і шифр філії», наказано [PERSON] головному зберігачу відділу обліку та збереження фондів НМІУ, [PERSON] завідувачу філіалу НМІУ - Музею історичних коштовностей України, [PERSON] головному зберігачу фондів науково-дослідного відділу фондів МІУ - філії НМІУ, [PERSON] завідувачу сектору обліку МІКУ - філії НМІУ надати до 18:00 год. 13 липня 2015 року пояснення з приводу багаторічного невиконання основного документу з обліку та збереження музейних цінностей (а.с.43 т1). На виконання Наказу Національного музею історії України (НМІУ) від 13.07.2015р. № 253, як вказала в засіданні Позивачка, вона надала Відповідачу Службову записку вх. № 588 від 13.07.2015р., в якій зазначила, що Музей історичних коштовностей був створений в 1963р. З історичного музею було передано основну частину експонатів з дорогоцінних металів та коштовного каміння разом з інвентарними книгами та в 1964р. в МІКУ була заведена книга вступу, до якої вносилися експонати, які надходили безпосередньо до філіалу. Коли в 1984р. вийшла «Інструкція по обліку та збереження музейних цінностей…» філіалу не було надано розпорядження про передачу копії документації до КМІУ. Згідно «Инструкции по учету и хранению музейных ценностей из драгоценных металлов и драгоценных камней, находящихся в государственных музеях СССР» (1987р.) с. 7, розділ ІІІ, п.11, Музей історичних коштовностей України інструкцію по зберіганню документації суворої звітності не порушує і не порушував всі ці роки (а.с.44 т1). Відповідно до п.п.2.1. Статуту Національного музею історії України, затвердженого Наказом Міністерства культури і туризму України від 29.10.2008р. № 1170/0/16-0, погодженого Загальними зборами членів трудового колективу Національного музею історії України протокол від 27.08.2008р. № 9 (а.с.49-53 т1) із змінами до Статуту, затвердженими Наказом Міністерства культури України від 12.01.2012р. № 18 погодженими загальними зборами членів трудового колективу Національного музею історії України протокол від 21.11.2011р. № 2 (а.с.54-55 т1), змінами до Статуту, затвердженими Наказом Міністерства культури України від 03.06.2011р. № 415/0/16-11 погодженими загальними зборами членів трудового колективу Національного музею історії України протокол від 08.04.2011р. № 1 (а.с.56-57 т1), визначено, що Музей є юридичною особою, має самостійний баланс, основні фонди і оборотні кошти, реєстраційні рахунки в органах Державної Казначейської служби України, поточні рахунки в Банку, в тому числі валютні, державну гербову печатку, печатку «Канцелярія», штемпелі встановленого зразка та власну символіку. Згідно п.п.4.2., 4.4. Статуту визначено, що до складу Музею входять науково-фондові, науково-експозиційні, науково-реставраційні, науково-освітні, науково-методичні та інші відділи і служби Музею. До складу Музею входять філіали - «Музей історичних коштовностей України», Музейно-культурний центр «Мистецькі шедеври України» і відділ «Музей Української революції 1917-1921 років», які діють у межах повноважень, що надані їм від імені Музею. Структурні підрозділи Музею діють відповідно до положень, затверджених Генеральним директором Музею та цього Статуту. Указом Президента України «Про невідкладні заходи щодо розвитку музеїв України» від 22.03.2000р. № 489/2000 встановлено, що Національний музей історії України та його філіал - Музей історичних коштовностей України - є основними музейними закладами, які здійснюють приймання, зберігання, облік та використання історичних і мистецьких пам'яток, виготовлених з використанням дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння (а.с.45 т1). Відповідно до Положення про Музей історичних коштовностей України - філіал Національного музею історії України, затвердженого Генеральним директором Національного музею історії України [PERSON] 12.08.2013р. та завідувачем філіалу - Музею історичних коштовностей України [PERSON] 12.08.2013р., в редакції, яка діяла станом на 17.07.2015р., Музей історичних коштовностей України є філіалом Національного музею історії України, основним науковим структурним підрозділом Музею, входить в систему Міністерства культури України, має свій кошторис у загальному бюджеті Національного музею історії України. Пунктами 4, 5 зазначеного Положення визначено, що колекції музею є складовою частиною Музейного фонду України, Національного музею історії України. Музей володіє правом користування музейними колекціями, що входять до складу його фондів і несе відповідальність за їх облік, зберігання і охорону. Облік і збереження експонатів здійснюється безпосередньо Музеєм історичних коштовностей України. У своїй діяльності музей керується законами України, відповідними підзаконними актами, Кодексом професійної етики Міжнародної ради музеїв (ІКОМ), статутом Національного музею історії України та даним положенням. Безпосереднє керівництво Музеєм історичних коштовностей України здійснює завідувач філіалу. Він призначається та звільняється з посади Генеральним директором Національного музею історії України. Права і обов'язки працюючих визначаються посадовими інструкціями і правилами внутрішнього трудового розпорядку, затвердженими Генеральним директором Національного музею історії України та завідуючим філіалом музею (п.п.1, 3 Розділу IV Положення) (а.с.74-78 т1). Згідно п. 2 Інструкції по обліку та зберіганню музейних цінностей, які знаходяться в державних музеях СРСР, затвердженої Наказом Міністерства культури СРСР від 17.07.1985р. № 290 «На основе данной Инструкции и с учетом других нормативных документов руководство музея, реставрационного или выставочного учреждения обязано разработать собственную инструкцию, определяющую внутренний порядок учета, хранения и реставрации музейных ценностей: хранение их в запасниках, в постоянной экспозиции и на выставках, прием и выдачу в постоянное или временное пользование, реставрационные осмотры, охрану, дежурства, опломбирование и опечатывание помещений, хранение ключей, права и обязанности хранителей, научных сотрудников, реставраторов, смотрителей залов.». Пунктами 22-33 Інструкції від 17.07.1985р. № 290 визначено права та обов'язки хранителя та інших співробітників, які виконують функції по зберіганню. Відповідно до п.п. 86,89 Інструкції від 17.07.1985р. № 290 «86. Все поступившие в музей предметы подлежат строгому документальному учету. Оформление приема и выдачи предметов производится немедленно по их поступлении или выдаче, по соответствующим актам. Акт приема и акт выдачи (Приложения N 3, 4) являются первичными юридическими документами государственного учета музейных фондов. Хранение в музеях предметов, не оформленных актами приема, категорически запрещается.». «89. Прием и выдача предметов, состоящих из драгоценных металлов и камней, производится в строгом соответствии с действующей Инструкцией Министерства культуры СССР (от 18 сентября 1975 г. N 29-166) "О порядке учета и хранения музейных ценностей из драгоценных металлов и драгоценных камней, находящихся в государственных музеях и культурно - просветительных учреждениях СССР".». Водночас, пунктами 100, 111 вищезазначеної Інструкції передбачено порядок реєстрації нових надходжень до Музею та особливості запису надходжень експонатів з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння. Пунктом 119 Інструкції від 17.07.1985р. № 290 передбачено, що «119. Филиалы музеев ведут учет музейных фондов в зависимости от структуры музейного объединения следующим образом: а) все новые поступления актируются и заносятся в книги поступлений в основном музее, а учет по книгам научного инвентаря ведется в самом филиале. Дубликат инвентарной карточки на каждый музейный предмет направляется в основной музей; б) в отдельных случаях, когда филиалы имеют значительные исторически сложившиеся собрания, предметы заносятся в книги поступлений и инвентарные книги в самом филиале. При этом филиалы обязаны направлять в основной музей по одному экземпляру актов приема и выдачи, а также инвентарные карточки с тем, чтобы в основном музее имелись полные сведения о всех предметах, хранящихся в его филиале. В учетных документах и на предметах и в том, и в другом случаях, кроме шифра основного музея, проставляется номер и шифр филиала (п. 128 визначено «128. Одновременно с занесением предметов в книги поступлений и инвентарные книги на предметах проставляются присвоенные им учетные обозначения: шифр музея (его сокращенное наименование), N по книге поступлений, N по инвентарной книге и ее шифр, а также N специнвентаря для предметов, содержащих драгметаллы и драгкамни. Все эти данные должны проставляться на самом предмете.»); в) в филиале, имеющем небольшие собрания, предметы актируются, заносятся в книги поступлений и научный инвентарь в основном музее, а в филиале также ведутся книги поступлений предметов, принятых от основного музея по акту на материально ответственное хранение, и инвентарная картотека. Примечание. Вопрос о системе учета в филиале музея в каждом конкретном случае решается Министерством культуры СССР или министерствами культуры союзных республик по подчиненности.». Відповідно до п. 126 зазначеної Інструкції «Все акты, инвентарные книги, книги временных и постоянных поступлений, книги и описи изделий из драгоценных металлов хранятся у ответственных лиц в несгораемых шкафах, в закрытом, опломбированном (в нерабочее время) помещении и посторонним лицам не выдаются. Сотрудникам музея и хранителям перечисленные документы выдаются для очередных записей и отметок в строго установленные помещения. Вынос всех перечисленных документов и книг из здания музея воспрещается.». Відповідно до п.п. 2, 3 «Инструкции по учету и хранению музейных ценностей из драгоценных металлов и драгоценных камней, находящихся в государственных музеях СССР», затвердженої Наказом Міністерства культури СРСР від 15.12.1987р. № 513, яка складена у відповідності до Закону СРСР «Про охорону та використання пам'ятників історії та культури» від 29.10.1976р., Постанови Ради Міністрів СРСР від 16.09.1982р. «Про затвердження Положення про охорону та використання пам'ятників історії та культури», Інструкції по обліку та зберіганню музейних цінностей, які знаходяться в державних музеях СРСР, затвердженої Наказом Міністерства культури СРСР від 17.07.1985р. № 290, Інструкцією Міністерства фінансів СРСР «Про порядок отримання, витрати, обліку та зберігання дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння на підприємствах, в установах та організаціях» від 15.06.1978р. № 53, та є обов'язковою для всіх державних музеїв та інших державних організацій, які зберігають предмети з дорогоцінних металів та каменів, які мають історичну, художню або іншу культурну цінність: «В соответствии с настоящей Инструкцией директор музея несет ответственность за создание условий и соблюдение правил, обеспечивающих государственный учет, научную инвентаризацию, сверку наличия, реставрацию и консервацию музейных предметов из драгоценных металлов и драгоценных камней; их сохранность в фондохранилищах, постоянных экспозициях и на выставках; прием и выдачу таких предметов в постоянное или временное пользование; реставрационные осмотры, охрану, дежурство, опломбирование и опечатывание помещений, в которых размещены предметы из драгоценных металлов и драгоценных камней; определение прав и обязанностей хранителей, на которых возложено их хранение. Наряду с директором музея ответственность за учет и хранение музейных предметов из драгоценных металлов и драгоценных камней, их консервацию и реставрацию несет главный хранитель (зав. фондами) или научный сотрудник, на которого приказом директора возложены обязанности хранителя. Директор музея, главный хранитель (зав. фондами) несут персональную ответственность за организацию действенного контроля по проведению указанных работ. Обязанности и права главного хранителя (зав. фондами), хранителя фондов драгоценных металлов и драгоценных камней определяются в соответствии с требованиями Инструкции по учету и хранению музейных ценностей, находящихся в государственных музеях СССР, утвержденной Приказом Министерства культуры СССР от 17 июля 1985 г. N 290. Хранителями музейных фондов из драгоценных металлов и драгоценных камней могут быть назначены научные сотрудники, имеющие высшее (или среднее специальное) образование, проработавшие в этой должности в одном из фондовых отделов музея не менее двух лет и прошедшие специальную подготовку (стажировку) по разделу учетно - хранительской работы с музейными ценностями из драгоценных металлов и драгоценных камней и аттестованные на знание Инструкции по учету и хранению музейных ценностей из драгоценных металлов и драгоценных камней, находящихся в государственных музеях СССР.». Пунктами 9-11 Інструкції від 15.12.1987р. № 513 визначено державний облік музейних цінностей з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, зокрема: «9. Государственный учет музейных ценностей из драгоценных металлов и драгоценных камней призван обеспечить: - юридическую охрану музейных ценностей и создание условий для их изучения и использования; - выявление фактического наличия ценностей на любой период; - полную сохранность ценностей в местах их хранения и экспонирования. 10. Все поступившие в музей предметы из драгоценных металлов и драгоценных камней как предметы основного фонда музея проходят три стадии государственного учета: - первичную регистрацию и атрибуцию (составление актов приема, краткую запись в книге поступлений основного фонда); - научную инвентаризацию (классификацию, уточнение первичной атрибуции, развернутое и точное описание в инвентарных книгах); - регистрацию в специальных инвентарных книгах по учету предметов из драгоценных металлов и драгоценных камней (книги спецучета). 11. Учетные документы предметов из драгоценных металлов и драгоценных камней (акты приема и выдачи, книги поступлений, инвентарные книги, специальные инвентарные книги) являются юридическими документами государственного учета музейных ценностей и подлежат хранению в отделе (секторе) учета фондов или у главного хранителя (зав. фондами) музея в специально оборудованном помещении или несгораемом шкафу (сейфах), как документы строгой отчетности.». Пунктом 54 Інструкції від 15.12.1987р. № 513 передбачено, що «54. Музеи систематически проводят переучет - сверку наличия музейных предметов из драгоценных металлов и драгоценных камней с записями в учетных документах (актах поступлений и выдачи, передачи на материально ответственное хранение, книгах поступлений, инвентарных книгах, специальных инвентарных книгах). Сверка производится по приказу директора, которым определяется состав комиссии, очередность и сроки проведения работы.». Слід зазначити, що на підставі Інструкції від 15.12.1987р. № 513 Директором Державного історичного музею СРСР [PERSON] в 1988 році було затверджено Інструкцію по обліку та зберіганню музейних цінностей Державного історичного музею Української РСР (а.с.150-178 т1), відповідно до п.27 якої визначено, що всі експонати, які поступили до музею, підлягають документальній суворій звітності, яка забезпечує їх юридичну охорону, створює умови для вивчення та використання в научній та експозиційній роботі. Експонати, які поступили до музею, проходять наступні етапи державного обліку до передачі в фонди: а) отримання експонатів від організації або власникам виконується по актам на представника. Акт складається в 2-х екземплярах - один залишається у сторони, що передає експонат, інший - у сторони, що його приймає; б) інвентарні картки та колекційні списки, на зібрані експонати, складають наукові співробітники, які зібрали матеріал; в) зібрані експонати з інвентарними картками та колекційним описом передається на розгляд фондово-закупівельної комісії. Разом з тим, відповідно до п.п.73-74 Внутрішньої інструкції по обліку та зберіганню музейних цінностей х дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, затвердженого зав. Музеєм [PERSON] в 1996р. державний облік музейних фондів передбачає дві стадії: а) первинну реєстрацію музейних предметів, що надійшли до музею (складання актів, записи в книгу надходжень); б) інвентаризацію - наукову реєстрацію музейних предметів (класифікація по типу джерел, видах матеріалів, видах мистецтв, колекціях та інше, складання більш розгорнутого та точного опису, уточнення атрибутики, записи в науковий інвентар). Основними юридичними документами державного обліку є акти прийому та акти видачі, книги надходжень та науковий інвентар. Для характеристики музейного предмету науковий інвентар є найбільш повним документом, який фіксує класифікацію та результати вивчення (а.с.95-111 т1). З вищевикладеного вбачається, що відповідальність за порядок обліку та збереження музейних цінностей з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння несе головний хранитель (зав.фондами) або науковий співробітник, на якого наказом директора покладені відповідні обов'язки. Водночас, директор музею несе відповідальність за створення умов та виконання правил, які забезпечують державний облік, наукову інвентаризацію, звірку наявності, реставрацію та консервацію музейних предметів з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння. Згідно листа Міністерства культури України за підписом начальника управління музейної справи та культурних цінностей [PERSON] від 07.09.2015р. № 534/10-3/64-15 визначено, що терміни «головний зберігач» та «головний хранитель» є тотожними. Таким чином, зважаючи на положення вищезазначених Інструкцій, відповідальність за порядок обліку та збереження музейних цінностей з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння покладається на головного зберігача фондів НМІУ або на наукового співробітника, на якого наказом директора покладені відповідні обов'язки. Згідно Розділу 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затвердженого Генеральним директором [PERSON]. 31.05.2013р., працівник зобов'язаний, зокрема своєчасно і точно виконувати розпорядження свого керівника, представників адміністрації, завдання й обов'язки, визначені посадовими інструкціями, положеннями про структурний підрозділ, внутрішніми положеннями музею тощо (а.с.67-69,70-72 т1). Відповідно до п.4 [PERSON] трудового договору № 58 від 01 березня 2013 року, укладеного між Національним музеєм історії України та [PERSON], остання зобов'язується, зокрема здійснювати роботу по комлектації, зберіганню, наукової інвентаризації, обліку, здійснення заходів щодо реставрації музейних предметів за результатами їх наукового дослідження, здійснення контролю за їх проведенням тощо (а.с.14-16 т1). Водночас, згідно Розділу 2 Посадової інструкції Завідувача філіалу - Музей історичних коштовностей України (а.с.17 т1,73 т1), завідувач філіалу, зокрема, забезпечує зберігання і суворе дотримання Інструкцій з обліку і збереження пам'яток, що знаходяться в колекціях філіалу музею (п.п.2.2.), контролює дотримання працівниками філіалу музею музейних інструкцій з обліку і збереження музейних предметів, правил і норм охорони праці, виробничої санітарії та протипожежного захисту, правил внутрішнього трудового розпорядку (п.п.2.5.), постійно знайомиться та вивчає нові нормативно-методичні та довідкові документи з питань музейної галузі (п.п.2.6.), виконує окремі службові доручення Генерального директора Національного музею історії України (п.п.2.7.). Разом з тим, після видання спірного Наказу про винесення догани Позивачці від 17.07.2015р. № 264, Наказом Національного музею історії України від 17.07.2015р. № 266 «Про створення комісії для виконання п.119 «Інструкції обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР» в Національному музеї історії України створено комісію в складі 6 осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], завданням якої визначено - виконання п. 119 «Інструкції обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР» в Національному музеї історії України, термін дії комісії з 20.07.2015р. по 30.11.2015р. (ас.179-180 т1). Водночас, Наказом Національного музею історії України від 04 вересня 2015р. № 304 «Про приймання-передачу копій інвентарних карток та науково-уніфікованих паспортів з філії НМІУ - Музею історичних коштовностей України до Національного музею історії України», у зв'язку з приведенням у відповідність фондово-облікової документації НМІУ відповідно до п. 119 «Інструкції обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР» та на виконання наказу генерального директора НМІУ № 266 від 17.07.2015р., визначено, що: 1) для передачі та приймання копій фондово-облікової документації з філії Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України створити комісію з представників НМІУ в складі: [PERSON], [PERSON], [PERSON], та представників філії НМІУ - Музею історичних коштовностей України в складі: [PERSON], [PERSON]; 2) по мірі виготовлення кпіпс фондово-облікової документації членам комісії філії НМІУ - Музею історичних коштовностей України систематично передавати, а членам комісії НМІУ приймати вищезгадані копії за актами приймання-передачі в термін до 15 грудня 2015 року тощо (а.с.182-183 т1). В зв'язку з виконанням робіт по Наказу № 304 від 04.09.2015р. «Про приймання-передачу копій інвентарних карток та науково-уніфікованих паспортів з філії НМІУ - Музею історичних коштовностей України до Національного музею історії України» та з необхідністю передачі зазначених в Наказі копій (чи других) примірників облікових документів до фондів НМІУ, Національним музеєм історії України видано Наказ від 15 вересня 2015 року № 311 (а.с.185-186 т1), яким затверджено «Порядок передачі копій (чи других) примірників облікових документів (актів передачі, інвентарних карток, уніфікованих паспортів) до Національного музею історії України від його філіалу НМІУ - Музей історичних коштовностей України» (а.с.187 т1). Так, Наказом Національного музею історії України від 11.09.2015р. № 305 «Про нанесення облікових позначень на музейні предмети з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння» у зв'язку із необхідністю дотримання нормативних вимог щодо обліку та зберігання музейних предметів визначено порядок нанесення облікових позначень на предметах, що зберігаються в філіалі НМІУ - Музеї історичних коштовностей України, які не можуть бути маркованими безпосередньо на поверхні предмету (а.с.4 т2). Водночас, Наказом Національного музею історії України від 16 жовтня 2015 року № 325 «Про порядок передачі облікових документів з Філіалу НМІУ - Музею історичних коштовностей України до Національного музею історії України» наказано, зокрема [PERSON] передати копії примірників фондово-облікових (облікових) документів (актів приймання-передачі, інвентарних карток, уніфікованих паспортів, актів передачі музейних предметів на реставрацію) до Національного музею історії України від його Філіалу НМІУ - музей історичних коштовностей України (а.с.5 т2). Так, з вищевикладеного вбачається, що після видання оспорюваного Наказу, Відповідач як особа, яка відповідальна за створення умов та виконання правил, які забезпечують зокрема державний облік, наукову інвентаризацію, звірку наявності предметів з дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, належним чином погодив порядок виконання п.119 «Інструкції обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР» шляхом видання відповідних Наказів, чого станом на час винесення догани Позивачці зроблено не було. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил (ст. 142 КЗпП України). Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Статтею 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. На працівників, які несуть дисциплінарну відповідальність за статутами, положеннями та іншими актами законодавства про дисципліну, дисциплінарні стягнення можуть накладатися також органами, вищестоящими щодо органів, вказаних у частині першій цієї статті. Статтями 148-149 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 19.07.2000р. визначено, що законодавством установлено, що днем виявлення проступку є день, коли про нього дізналася посадова особа, яка має право на застосування дисциплінарного стягнення. Відповідно, перебіг зазначеного терміну розпочинається, коли проступок виявлено посадовою особою, до обов'язків якої входить контроль за додержанням трудової дисципліни, а не тільки керівником установи чи підприємства. Виявлення проступку означає не тільки виявлення факту (дії), але і встановлення працівника, який порушив трудові обов'язки, характеру порушення, шкідливих наслідків правопорушення, причинного зв'язку між правопорушенням та шкідливими наслідками, вини працівника. Згідно листа Міністерства культури України за підписом першого заступника Міністра І.Д. Ліхового від 17.08.2015р. № 2664/10-3/13-15 встановлено, що в період з 2000 року і до нині Міністерством культури України перевірки Національного музею історії України та його філії Музею історичних коштовностей України не проводилися, та повідомлено, що Мінкультури не приймалося окремого рішення стосовно системи обліку Національного музею історії України та його філії (а.с.203 т1). Листами Міністерства культури України за підписом Начальника управління музейної справи та культурних цінностей [PERSON] від 03.09.2015р. № 330/10-3/64-15, від 16.09.2015р. № 554/10-3/64-15 визначено, що питання обліку музейних предметів з дорогоцінних металів та коштовного каміння регулюється Інструкцією з обліку і зберігання музейних цінностей, що знаходяться в державних музеях СРСР (1985р.) та Інструкцією з обліку та зберігання музейних цінностей із дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, що знаходяться в державних музеях СРСР (1987р.), є питання, які не узгоджуються між собою, а тому, для прийняття рішення стосовно подальшої системи обліку в Музеї історичних коштовностей України та з метою уникнення подальших непорозумінь при виконанні статутних завдань музеєм, управлінням музейної справи та культурних цінностей, є необхідним проведення наради (а.с.207 т1, 208-209 т1). Водночас, листом Міністерства культури України за підписом першого заступника Міністра І.Д. Ліхового від 15.10.2015р. № 3427/3/13-15 визначено, що якщо філіали музеїв мають значні історично сформовані фондові збірки, то виконання підпункту «б» пункту 119 «Инструкции по учету и хранению музейных ценностей, находящихся в государственных музеях СССР» (від 1985 року) є обов'язковим до виконання і не потребує додаткових розпорядчих документів Міністерства культури України. Оскільки фондово-облікова документація не є документацією суворої звітності, а лише потребує відповідних умов зберігання, то робота з нею регламентується, за необхідністю, внутрішніми розпорядчими документами музеїв з обліку та збереження музейних цінностей у відповідності із Законом України «Про музеї та музейну справу» (а.с.3 т2). Таким чином, суд дійшов висновку, що станом на дату винесення Наказу від 17.07.2015р. № 264 Національний музей історії України не забезпечив та не довів до відома працівників свого філіалу - Музей історичних коштовностей України, зокрема до завідувача філіалу, порядку виконання приписів п. 119 «Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР», поряд з цим чіткої позиції Міністерства культури України щодо питання обліку музейних предметів з дорогоцінних металів та коштовного каміння, зокрема щодо необхідності додаткових розпорядчих документів Міністерства культури України, станом на 17.07.2015р. не існувало. Поряд з цим, зважаючи на відсутність актів чи висновків компетентних органів, складених за результатами перевірок Національного музею історії України або його філіалу - Музею історичних коштовностей України, з питань дотримання музеєм та його філіалом приписів «Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР» щодо порядку обліку музейних цінностей або інших документів, які б надали змогу встановити дату виявлення скоєння Позивачкою як завідувачем філіалу Музею відповідного порушення, суд дійшов висновку, що винесення догани [PERSON] на підставі Наказу НМІУ від 17.07.2015р. № 264 є незаконною та такою, що порушує права працівника. Водночас, як зазначив Відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву, при винесенні дисциплінарного стягнення у вигляді догани [PERSON] ним, всупереч вимогам ст. 149 КЗпП України, не було враховано ступінь тяжкості скоєного проступку, заподіяну порушенням шкоду, обставини за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника, оскільки такі фактори, на думку Відповідача, підлягають врахуванню виключно при накладенні стягнення у вигляді звільнення. Відповідно до ст. 150 КЗпП України дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством (глава XV цього Кодексу). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" суд має визначити чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника (п.22 Постанови Пленуму від 06.11.1992р. № 9). Так, враховуючи вищевикладене, з урахуванням порушення Відповідачем порядку накладення дисциплінарного стягнення у вигляді винесення догани [PERSON], зокрема ненадання належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження порушення Позивачкою положень відповідних Інструкцій щодо порядку обліку музейних цінностей із дорогоцінних металів та дорогоцінного каміння, що унеможливлює встановлення судом дати безпосереднього виявлення відповідного проступку, в результаті чого суд не може дійти однозначного висновку про закінчення чи незакінчення строку для застосування відповідного дисциплінарного стягнення, та, водночас відсутність станом на дат винесення спірного Наказу з боку Відповідача та Міністерства культури України чіткої позиції щодо порядку обліку музейних цінностей, яка була б доведена до відома працівників Музею та його філіалу - Музею історичних коштовностей України, суд вважає, що Наказ Національного музею історії України від 17.07.2015р. № 264 « Про винесення догани завідувачу МІКУ філіалу НМІУ [PERSON].» є безпідставним та незаконним. Щодо позовних вимог в частині відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить з положень ст.237-1КЗпПУ та положень Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Ззгідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Щодо розміру моральної шкоди Позивачка зазначила, що на момент винесення незаконного наказу про догану [PERSON] продовжувала лікування гіпертонічної хвороби 2 ступеня, СМІ, ЦКС, дисциркулярної енезефолопатії 2 ст., та хронічного цистіту. Невралгічна природа хронічних захворювань [PERSON] внаслідок сильних хвилювань викликала загострення захворювань. В період лікування хронічних хвороб, що загострилися в результаті винесення роботодавцем незаконного наказу у позивачки виникли додаткові витрати на придбання лікарських препаратів та проведення діагностичних досліджень. Враховуючи, що Позивачка за посадою є керівником структурного підрозділу та відповідає за організацію та результати праці також й підлеглих їй осіб, долаючи зазначені суб'єктивні перешкоди, [PERSON] змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та виконання посадових обов'язків, обумовлених трудовим договором, в більш стислі строки, а також виконувати додаткову роботу відповідно до наказу № 266 від 17.07.2015р., яка не передбачена Планом роботи на 2015 рік, затвердженим Міністерством культури України. Окрім того, після оголошення догани 17.07.2015р. наказом № 264 досвідчений фахівець та сумлінний працівник [PERSON] не отримувала премій, надання яких передбачено Положенням про преміювання щомісячно в розмірі до 30% посадової ставки (а.с.223-224 т1), на підтвердження чого представником Позивача надано відповідні документи (а.с.225-230 т1). З урахуванням обставин справи, враховуючи незаконне притягнення Позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, чим було порушені її права, що в подальшому призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування Позивачу завданої моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи з принципів розумності та справедливості, а тому вважає, що моральна шкода підлягає стягненню у розмірі 200,00 грн. В частині стягнення з відповідача понесених Позивачем витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн., сплачених позивачем, суд зазначає наступне. Положеннями частини першої ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Однак, відповідно до положень ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, а тому вона не може бути її представником, і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в ч. 2 ст. 56 ЦПК України. В матеріалах справи міститься Витяг з Договору про надання правової допомоги № 33 від 17 липня 2015 року, укладеного між Адвокатським об'єднанням «Базиленко та Панченко» та [PERSON] (а.с.20-21 т1), згідно якого Адвокатське об'єднання надає Клієнту послуги з правової допомоги, перелік яких визначений договором, а Клієнт зобов'язується оплачувати надані послуги. На виконання Договору № 33 від 17.07.2015р. Позивачем було сплачено на користь Адвокатського об'єднання «Базиленко та Панченко» 5 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № КР73 від 05.08.2015р. (а.с.218 т1). В судовому засіданні 11.11.2015р. представником Позивача - Панченко Н.О. заявлено клопотання про допуск до участі у справі у якості адвоката (а.с.216 т1), яке протокольною ухвалою суду від 11.11.2015р. було задоволено (а.с.231-233 т1). Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з журналу судового засідання від 15.10.2015р. адвокат Панченко Н.О. надавала правову допомогу Позивачу у судовому засідання протягом 13 хвилин - з 12:58 до 13:11 (а.с.210-211 т1), в судовому засіданні 11.11.2015р. протягом 1 години 15 хвилин - з 08:47 до 10:02 (а.с.231-233 т1), в судовому засіданні 09.12.2015р. протягом 4 годин 23 хвилин з 10:16 до 14:39 (а.с.25-28 т2), а всього адвокат Панченко Н.О. надавала правову допомогу Позивачу у судових засіданнях протягом 5 годин 45 хвилин (345 хвилин). Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд дійшов висновку, що на користь Позивача з Відповідача слід стягнути компенсацію витрат на правову допомогу в розмірі 40 відсотків встановленої Законом України «Про Державний Бюджет України на 2015 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі станом на день поставлення рішення (1 378,00 грн.) за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, з урахуванням фактичного часу судового засідання на якому був присутній адвокат Панченко Н.О. в сумі 3 169,40 грн. (1 378,00*40%/60*345). Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене на підставі ст.ст. 21, 142, 147, 147-1, 148, 149, 150, 137-1 КЗпП України, ст.ст. 15, 16, 23 1167 ЦК України з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, та

Outcome: partial