Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

В березні 2017 року до Баранівського районного суду звернулися [PERSON], [PERSON] (надалі також позивачі) з позовом до [PERSON] (надалі також відповідач) про визнання права власності на спадкове майно. Позов обґрунтовувався тим, що 30.05.2009 року в м. Баранівка помер [PERSON], який перебував у шлюбі з [PERSON], яка на день смерті [PERSON] постійно жила і була зареєстрована з ним в будинку №55 по вул.. Партизанській, в м. Баранівка. При житті, 27.07.2008 р. [PERSON] склав заповіт яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося заповів для [PERSON]. На день смерті заповіт не був змінений чи скасований. До складу спадкового майна [PERSON] входили житловий будинок №55 по вулиці Партизанській, в м. Баранівка Житомирської області та земельна частка (пай) площею 3.040 га. [PERSON] прийняв спадщину після [PERSON] подавши у встановлений строк в Барановську державу нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини. Прийняла спадщину після смерті [PERSON] за законом також його дружина [PERSON], яка на день його смерті жила і була зареєстрована разом з ним, що підтверджується довідкою Барановської міської ради. 25.02.2011 року нотаріусом Барановської державної нотаріальної контори для [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай). У звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок №55 по вулиці Партизанській свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок йому не видавалося. Частиною 1 статті 1241 ЦК України встановлено, що непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). Враховуючи той факт, що [PERSON] була єдиним спадкоємцем майна [PERSON] за законом, то її обовязкова частка становить 1/2 частину житлового будинку №55 по вул.. Партизанській в м. Баранівка. Однак, остання з невідомих причин не отримала в нотаріальній конторі у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадкове майно. 08.07.2010 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те на що вона матиме право, заповіла [PERSON]. [PERSON] спадщину прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини приватному нотаріусу Баранівського нотаріального округу. Прийнявши спадщину після [PERSON], [PERSON] не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по вулиці Партизанській, 55 в м. Баранівка так як помер 18.07.2016 року в м. Баранівка. Спадкоємцями належного [PERSON] майна, та майна на яке він мав право за законом є його дочка - [PERSON] та дружина - [PERSON], однак спадщину шляхом подання нотаріусу відповідної заяви прийняла лише дочка - [PERSON] При цьому, отримати Свідоцтва про право на спадщину ні [PERSON], ні [PERSON] отримати не змогли у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. Зважаючи на викладене, метою визнання права власності на спадкове майно позивачі вирішили звернутися до суду. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, їх представник через канцелярію суду подав заяву про те, що він підтримує заявлені позовні вимоги, позов просив задовольнити, а справу слухати без його участі та участі позивачів. Відповідач у судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду надійшла заява про визнання відповідачем заявлених позивачами вимог, справу просила слухати без її участі, не заперечувала проти ухвалення рішення. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] помер 30.05.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.06.2009 року виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Баранівського районного управління юстиції Житомирської області. (а.с 12). Відповідно до заповіту складеного 24.07.2008 року [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON], який спадщину прийняв, що підтверджується заявою від 17.09.2009 року №540 (спадкова справа №278/2009) (а.с.63, 64). Прийнявши спадщину, [PERSON] не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по вулиці Партизанській, 55 в м. Баранівка так як помер 18.07.2016 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть від 21.07.2016 року виданого Барановським реєстраційним відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Житомирській області (а.с. 26). Спадкоємцями належного [PERSON] майна та майна на яке він мав право за законом є його дочка - [PERSON] та дружина - [PERSON], які на день смерті проживали та були зареєстровані разом із спадкодавцем [PERSON] за адресою: вул. Комарова, 56, м. Баранівка, що відповідає записам довідки від 17.11.2016 р. №6314 виданої відділом житлово-комунального господарства та благоустрою Барановської міської ради Баранівського району Житомирської області (а.с. 27, 45, 46). [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після померлого [PERSON], що підтверджується заявою від 17.11.2016 року №667 (спадкова справа №348/2016), таким чином, спадщину прийняла лише дочка [PERSON] (а.с. 11, 28, 44). Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не змогла, отримавши відмову державного нотаріуса Баранівської державної нотаріальної контори з підстав відсутності правовстановлюючих документів на житловий будинок №55, що знаходиться в м. Баранівка по вул.. Партизанській Житомирської області (а.с. 28). Окрім того, судом встановлено, що згідно актового запису про одруження №42 від 31.07.1960 р. [PERSON] був одружений із [PERSON], яка на день смерті [PERSON] проживала разом з ним за адресою: вул. Партизанська, 55, м. Баранівка Баранівського району Житомирської області (а.с. 22, 48). Таким чином, остання на правах дружини, відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України успадкувала половину (1/2) частини житлового будинку №55 що знаходиться в м. Баранівка по вул.. Партизанській Житомирської області. Згідно заповіту складеного 08.07.2010 року [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON], яка згідно заяви №81 від 14.07.2011 року (спадкова справа №38/2011) спадщину після померлої [PERSON] прийняла (а.с. 13, 15). Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину [PERSON] також не змогла у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на майно, а саме на житловий будинок № 55, вул. Партизанська, м. Баранівка Баранівського району Житомирської області, про що отримала відповідну відмову приватного нотаріуса Баранівського районного нотаріального округу (а.с. 24). Згідно повідомлення комунального підприємства «Новоград-Волинського міжміського бюро технічної інвентаризації» від 06.07.2016 року право власності на будинок, що знаходиться за адресою вул.. Партизанська, 55, м. Баранівка Баранівського району Житомирської області не було зареєстроване ні за старушком К.Г., ні за [PERSON] (а.с. 16, 17). Отже, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, що відповідає приписам ст. 392 ЦК України. Житловий будинок було збудовано в 1960 році, а решту господарських будівель і споруд біля нього в період з 1956 по 1982 р.р., що відповідає запису Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 18). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що відповідає приписам пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Окрім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Таким чином, будівництво будинку та надвірних споруд було завершено до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Тому враховуючи те, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для встановлення виникнення права власності у спадкодавця на зазначене майно слід керуватися нормами, що діяли на момент завершення будівництва, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року. Стаття 100 ЦК УРСР 1963 року визначала, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. Норми ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачали обов'язкову державну реєстрацію нерухомого майна. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Таким чином, зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка), що відповідає ч. 1 ст. 1241 ЦК України. Згідно ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України встановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Таким чином, судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями [PERSON] та [PERSON], які у встановлені законом строки прийняли спадщину після своїх спадкодавців та є такими, що мають право на житловий будинок №55, що розташований по вул.. Партизанській в м. Баранівка Житомирської області у розмірі по 1/2 частки кожний. Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність правовстановлюючих документів в розумінні положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, позивачі, виходячи з наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказу Мін'юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Закону України «Про нотаріат» позбавлені можливості оформити спадщину нотаріально, в звязку з чим порушені права підлягають захисту в обраний позивачами спосіб, що відповідає допущеному порушенню. Беручи до уваги фактичне визнання позову відповідачем, що не порушує права та інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved