Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просила поновити її на посаді директора ТОВ «РИМЗ», стягнути з ТОВ «РИМЗ» середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 5 тис.грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що працювала на посаді директора за сумісництвом з 11 січня 2012 року, згідно протоколу загальних зборів учасників ТОВ «РИМЗ» № 12 від 21.10.2015 року її звільнено з роботи, починаючи з 21.10.2015 року, про що внесено запис до ЄДРПОУ, але ніяких повідомлень щодо проведення питання про її звільнення, наказу про звільнення вона не отримала. Про своє звільнення та його підстави дізналася з відповіді Головного управління держпраці в Херсонській області, куди звернулася через її недопущення до робочого місця. Вважає звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення не подавала. Моральна шкода заподіяна їй незаконним звільненням та «хамською» поведінкою особи, що представилася новим директором, вона хвилюється з цієї ситуації, втратила спокій. Страждає безсонням, підвищився артеріальний тиск. Відповідачем подані заперечення на позов відповідно до яких позов не визнають з огляду на те, що позивачем пропущений строк звернення з заявою про поновлення на роботі, оскільки на час звернення до Головної управління Держпраці їй було відомо про її звільнення. Крім того, видання наказу про звільнення було в компетенції саме позивача. З приводу втрати документів товариство зверталося до Суворовського відділення поліції ГУ НП в Херсонській області В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов в повному обсязі та дали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. В судове засідання 28.10.2016 р. не прибули, позивачем подана заява про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача повторно у судове засідання не з'явився про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки суду не відомі. В звязку з цим суд на підставі ст. ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України постановляє заочне рішення. Суд, заслухав пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та заслухав покази свідків, встановив наступне. Рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «РИМЗ», викладеним у протоколі № 4 від 11 січня 2012 року позивач [PERSON] призначена на посаду директора ТОВ «РИМЗ» з 11 січня 2012 року (арк. справи 7-8). Наказом по ТОВ «РИМЗ» № 03-к від 11.01.2012 року [PERSON] призначена за сумісництвом на посаду директора підприємства з 11 січня 2012 року з неповним робочим днем (4 години на день) з оплатою праці пропорційно відпрацьованої години з посадовим окладом згідно штатного розкладу 2369,00 грн. (арк. справи 9). З протоколу № 12 загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «РИМЗ» від 21.10.2015 року, вбачається, що на зборах ТОВ «РИМЗ» були присутні учасники товариства [PERSON] та [PERSON], які володіють у сукупності 100 % голосів, розглянуто питання згідно порядку денного про звільнення з посади директора ТОВ «РИМЗ» [PERSON], згідно поданої заяви та вирішено звільнити [PERSON] з посади директора згідно поданої заяви з 21.10.2015 року (арк. справи 10-11). Заява [PERSON] про звільнення з посади директора суду не надана. Наказ про звільнення [PERSON] та відомості про ознайомлення [PERSON] з наказом про її звільнення суду не надано. Наказом № 43-к по ТОВ «РИМЗ» від 22.10.2015 року [PERSON] вступив на посаду директора підприємства (арк. справи 12). 22.03.2016 року [PERSON] звернулася до Головного управління Держпраці у Херсонській області щодо проведення перевірки дотримання норм трудового законодавства при її звільненні (арк. справи 13-14). 11 квітня 2016 року позивачеві за № Д-88 надана відповідь на її звернення, в якій зазначено, що її заява про звільнення за угодою сторін та наказ на підприємстві відсутні, що є порушенням п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Крім того, трудовий договір укладений з нею на невизначений строк в порушення ч.1 ст. 38 КЗпПУ розірвано без її заяви та письмового попередження власника за 2 тижня (арк. справи 15). Згідно п. 6.2 Статуту ТОВ «РИМЗ» до компетенції зборів учасників належить в тому числі обрання та відкликання директора (арк. справи 45-55). З ксерокопії першого аркуша та аркуша, що містить позиції з 26 до 49, журналу реєстрації наказів, вбачається, що під № 42 є запис датований 21.10.2015 року, що має короткий зміст про звільнення [PERSON] (арк. справи 68-69). Допитані в якості свідка [PERSON] пояснила, що працювала з 2013 року до 28.10.2015 року начальником відділу кадрів ТОВ «РИМЗ» в 20 числах жовтня 2015 року на підприємство прийшов чоловік, який представився новим директором. Працюючи на підприємстві вона підготовляла усі накази, до 28.10.2015 року включно вона наказу про звільнення [PERSON] не виготовляла та в книзі реєстрації наказів не реєструвала. Свідку судом були предявлені аркуші справи 68-69, свідок пояснила, що записи до 09.10.2015 р. включно здійснені особисто нею. Таким чином, судом встановлено, що записи з 41 свідком [PERSON] не вчинялися. Свідок [PERSON] суду показала, що вона працювала в ТОВ «РИМЗ» з 08.06.2012 року до 01.02.2016 року на посаді головного бухгалтера. 21 жовтня 2015 року приїхали засновники та вирішили змінити директора. Вона особисто заяви [PERSON] не бачила, вона бачила лише протокол де було посилання на заяву. Їй дали розпорядження провести розрахунок з [PERSON], який вона зробила 21.10.2015 р. 28 жовтня 2015 року звільнилася [PERSON] та вона приймала справи після неї, заяви [PERSON] не було, запис в журналі реєстрації наказів щодо звільнення [PERSON] здійснений нею особисто олівцем, оскільки самого наказу не було. З 01.11.2015 року робота з кадрових питань була покладена на неї. На підтвердження періоду роботи свідків в ТОВ «РИМЗ» позивачем надані копія трудової книжки [PERSON] (арк. справи 105-109), копії наказів про призначення [PERSON] відповідальною за ведення кадрових питань з 01.11.2015 року (арк. справи 110), заява [PERSON] про звільнення за власним бажанням з 01.02.2016 року (арк. справи 111). Вказані документи підтверджують покази свідка [PERSON] стосовно періоду її роботи в ТОВ «РИМЗ», виконання кадрової роботи з 01.11.2015 року. Робота свідка [PERSON] на ТОВ «РИМЗ» підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу (арк. справи 113). Підстави припинення трудового договору передбачені ст. 36 КЗпПУ. Законодавцем визначені наступні підстави: угода сторін; закінчення строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до\~частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу; розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,\~41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці; набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам\~Закону України\~"Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; з підстав, передбачених\~Законом України "Про очищення влади"; підстави, передбачені контрактом. Виходячи з цього звільнення працівника за заявою позивача можливе або за угодою сторін або з ініціативи працівника. Дійсно, відповідно до Статуту підприємства звільнення директора віднесено до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства. Вказане питання розглядалося відповідно до протоколу зборів 21 жовтня 2015 року. Разом з цим, збори учасників прийняли рішення звільнити [PERSON] згідно поданої заяви з 21.10.2015 року, в той же час доказів подання такої заяви відповідачем суду не подано. Підстави звільнення, передбачені КЗпП України рішення зборів не містить, позивач наполягає на тому, що заяву про своє звільнення вона не подавала. Будь-яких доказів у порядку\~ст.10 ЦПК України, які б відповідали вимогам\~ст.57 ЦПК України, поданння [PERSON] заяви про звільнення, дати подання такої заяви, її реєстрації на підприємстві, причини з яких відбулося звільнення суду не надано. Також суду не надано доказів про досягнення угоди про звільнення позивача між нею та власником або уповноваженим органом товариства, наказу про звільнення позивача, відомостей про ознайомлення з наказом позивача тощо. При цьому судом не може бути прийняті як докази акт комісії від 31.03.2016 р. щодо зникнення наказу про звільнення [PERSON] № 42 від 21.10.2015 року, заяви [PERSON] без дати про її звільнення (арк. справи 66), оскільки відповідачем належними доказами не доведено їх існування взагалі. Звернення до правоохоронних органів також не є належним та допустимим доказами (арк. справи 66) та не свідчить про наявність заяви позивача про звільнення. За таких обставин суд приходить до переконання, що заява про звільнення [PERSON] не подавалася. При цьому доводи відповідача щодо обовязку саме позивача видати такий наказ не можуть бути прийняті судом, оскільки не виготовлення наказу про звільнення фактично свідчить про відсутність бажання позивача звільнитися з займаної посади. Таким чином, суд приходить до висновку про звільнення позивача з займаної посади за відсутності законних підстав, внаслідок чого [PERSON] підлягає поновленню на підставі ч.1 ст. 235 КЗпПУ. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду за приписами ч.1 ст. 233 КЗпПУ в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а в судовому засіданні не встановлено, що наказ про звільнення відносно позивача був виготовлений та вручений їй. Питання, пов'язані з роботою за сумісництвом, регулюються\~КЗпП України,\~Законом України "Про оплату праці", Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затверджене спільним наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства фінансів України 28.06.1993 року за №43. Згідно вимог ч.2\~ст.235 КЗпП\~при винесеннi рiшення про поновлення на роботi орган, який розглядає трудовий спiр, одночасно приймає рiшення про виплату працiвниковi середнього заробiтку за час вимушеного прогулу або рiзницi в заробiтку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не бiльш як за один рiк. Якщо заява про поновлення на роботi розглядається бiльше одного року, не з вини працiвника, орган, який розглядає трудовий спiр, виносить рiшення про виплату середнього заробiтку за весь час вимушеного прогулу. КзпП України,\~Закон України "Про оплату праці", Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, не містять заборони на стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі за сумісництвом. Згідно\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, (далі - Порядку) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню при обчисленні середнього заробітку як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Абзацом першим пункту 3 розділу III Порядку визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками -почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Підпунктом «в» абзацу першого пункт 4 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема - компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових). Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги розрахунок наданий позивачем та самостійно розраховує суму, виходячи з того, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 розмір заробітної плати позивача у серпні 2015 року складав 1506,42 грн., у вересні 1696,00 грн. (арк. справи 112). Кількість робочих днів, відповідно до відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» у серпні 2015 року 20, у вересні - 22. Таким чином середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 76,25 грн. (1506,42 + 1696 = 3202, 42 грн. поділене на 42 дні). Кількість робочих днів вимушеного прогулу: жовтень 2015 року 7 днів, листопад 2015 року 21 день, грудень 2015 року 23 дні; кількість робочих днів вимушеного прогулу у 2016 році з урахуванням листа Міністерства соціальної політики України № 10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік»: січень 19 днів, лютий 21 день, березень 22 дні, квітень 21 день, травень 19 днів, червень 20 днів, липень 21 день, серпень 22 дні, вересень 22 дня, з 01 жовтня до 27 жовтня 2016 року включно 18 днів. Тобто загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу складає 256 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 жовтня 2015 року до 27 жовтня 2016 року складає 19520,00 грн.(середньоденна заробітна плата 76,25 грн. * 256 робочих днів). Відповідно до ст. 161 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 цього Кодексу. Відповідно до ст. 16 Податкового кодексу України, розрахунок податкових зобовязань з оподатковуваного доходу платника податку, нарахованого з джерела його виплати, проводиться податковим агентом(у тому числі роботодавцем). Відповідно до ч.1\~ст.1167 Цивільного кодексу України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно зі\~ст. 23 Цивільного кодексу України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У\~постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995\~із змінами, внесеними згідно з\~Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001\~та від 27.02.2009 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Стверджуючи про те, що відповідачем позивачеві завдано моральну шкоду,\~\~позивачем не обґрунтовано, в чому полягає ця шкода, не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди\~\~в сумі 5 тис.грн. За вказаних обставин суд вважає, що сам факт поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є достатньою сатисфакцією заподіяної позивачеві протиправним звільненням з займаної посади. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за заподіяну їй моральну шкоду у\~\~розмірі 5 тис.грн. задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1\~ст. 79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3\~ст. 79 ЦПК України\~до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. У ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до\~ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У п.п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст.\~79, ст. ст.\~84,\~88,\~89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження витрат на правову допомогу, розрахунку таких виплат, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судові витрати в розмірі 1102,4 грн. (судовий збір, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви немайнового характеру 551,20 грн., майнового характеру 551,20 грн.). За приписами ч.7 ст. 235 КЗпП, п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Крім того, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення в частині присудження позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш ніж за 1 місяць за правилами п.2 ч.1 ст. 367 ЦПК України. На підставі викладеного, ст. ст. 36, 38, 233, 235, 237-1 КЗпПУ, ст. ст. 23, 1167 ЦК України,

Outcome: partial