Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

У червні 2021 року, відповідно до статті 1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження голови Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року, [PERSON] звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька, в якій просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , за межі України без дозволу та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку; надати їй дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду [PERSON] , [INFO] , за межі України без дозволу та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. В обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що вона з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, від яких у них [INFO] народилася дитина: [PERSON] . Наразі вона з дочкою проживають у м. Києві, а відповідач на тимчасово окупованій території України у м. Донецьку. Дитина постійно проживає з нею, вона піклується про дочку, повністю матеріально утримує, доглядає за нею, займається її вихованням. Вона має намір разом з дочкою постійно виїжджати за межі України для відпочинку, оздоровлення та всебічного розвитку дитини. У зв`язку з тим, що стосунки з відповідачем розірвано, добровільної згоди батька на виїзд дитини за кордон отримати не може, вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. У судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини не явки, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Згідно ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За правилами ст. 3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. ч. 7, 8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] . Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.04.2018 року за № 3007-11185 та № 3007-11186, виданих управлінням соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] разом із [PERSON] , [INFO] , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи та фактичне місце проживання/перебування зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Відповідач проживає окремо, участі у вихованні та догляді за дитиною не здійснює, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Дитина постійно проживає з позивачем, яка піклується про дочку, повністю матеріально утримує, доглядає за нею, займається її вихованням. Позивач має намір разом з дочкою постійно виїжджати за межі України для відпочинку, оздоровлення та всебічного розвитку дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України", постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дитини за кордон України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідач [PERSON] , як вбачається із матеріалів справи, з позивачем та дочкою відносини не підтримує, проживає на тимчасово окупованій території України у м. Донецьку, відтак позивач не має можливості отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини за межі України. З наведених обставин суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов`язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон. Так само надання дозволу позивачу на виїзд неповнолітньої дитини позивача у її супроводі не порушить прав дитини та відповідає її інтересам, оскільки спрямоване на реалізацію права дитини на прямий контакт з матір`ю, регулярні особисті стосунки з останньою, буде сприяти фізичному, духовному, інтелектуальному, культурному та соціальному розвитку дитини, оскільки виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Судові витрати підлягаю розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved