Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У лютому 2020 року позивачі звернулися із зазначеним позовом до суду, обґрунтовуючи позовні вимоги та посилаючись на те, що [PERSON] та [PERSON] з 1993 року працювали в КСП "Брусівське" Семенівського району Полтавської області та не були внесені у списки громадян на право земельної частки (пай) на території Василівської сільської ради Семенівського району Полтавської області. З невідомих причин позивачів не було включено до списку громадян-членів КСП та надалі не видано і не складено на їх ім`я відповідні сертифікати про право на земельну частку (пай) площею по 4,62 умовних кадастрових гектарів, чим порушено відповідні положення Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" і Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Позивач [PERSON] у списку громадян-членів КСП "Брусівське" відсутній. Позивач [PERSON] також відсутня у спису громадян членів громадян-членів КСП "Брусівське". У списку є інша [PERSON] . Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 03.01.2020 встановлено факт членства кожного із позивачів у КСП "Брусівське" на момент розпаювання землі господарства 19.05.1995. Про порушення своїх прав позивачі довідалися у 2018 році і тоді розпочали листування з метою захисту своїх прав. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з`являлися. Представник позивачів М.Г.Коба у судових засіданнях позов підтримав повністю. Наголосив, що позивачі працювали у КСП "Брусівське" протягом 1993 - 1996 років. Тоді ж були членами КСП "Брусівське", що підтверджено рішенням Оржицького районного суду Полтавської області. У 1996 році позивачі переїхали проживати у с. Чутівка Оржицького району Полтавської області. Про процес розпаювання землі не знали. Представник посилався на можливість визнання права на земельну частку (пай) незалежно від того чи є землі запасу, що виділялися під час розпаювання КСП. Суд пропонував представникові позивача надати витяги з протоколів КСП "Брусівське" про включення позивачів у члени КСП, проте позивачі і їх представник відповідних доказів не надали. Суд звертав увагу сторін, що під час розгляду справи Оржицьким районним судом Полтавської області у порядку окремого провадження фактично вирішено спір про право без залучення, з-поміж іншого, Семенівської РДА. У судове засідання 27.01.2021 представник позивачів не з`явився, посилаючись на участь у іншому судовому засіданні. Просив перенести розгляд справи. Позивачі не повідомляли суд про наявність перешкод для участі судовому засіданні. Суд відмовляє у задоволенні цього клопотання, оскільки у попередніх судових засіданнях судом вже вивчено всі письмові докази, що надавалися сторонами і їх представниками. Перерва у судовому засіданні з 02.12.2020 була оголошена з метою надання представником позивача правових позицій Верховного Суду, які за його доводами є підтвердженням позиції позивачів. Дати і номери відповідних постанов представник не називав. Однак протягом 02.12.2020 - 27.01.2021 додаткових доказів чи пояснень від позивачів чи його представника до суду не надходило. Відповідач Василівська сільська рада Семенівського району Полтавської області у судові засідання представника не направляла, подала заяву про підтримання позову і відсутність заперечень щодо нього (а.с. 174). ГУ Держгеокадастру у Полтавській області відзивом на позов просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки у ГУ Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів. У нього відсутні повноваження щодо розпорядження землями колективної і комунальної власності. Зазначив, що рішення щодо надання земельних ділянок у власність або користування, приймаються органами виконавчої влади, видаються у відповідності та на підставах згідно вимог чинного законодавства. Землі резерву залишилися у відповідних господарствах. ГУ Держгеокадастру у Полтавській області є неналежним відповідачем (а.с. 100-103). Відповіддю на відзив ГУ Держгеокадастру у Полтавській області позивачі вказали, що ГУ проти позову по суті не заперечує. Семенівська районна державна адміністрація Полтавської області у відзиві на позов вказала, що на момент паювання не мала повноважень формувати списки громадян-членів КСП "Брусівське". Позивачі мали довідатися про порушення свого права у момент паювання КСП, тобто ще у 1995 році. Вказано на відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності. Строк позовної давності має починатися з дня видачі Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95. Зроблено заяву про відмову у позові через сплив строку позовної давності (а.с. 113-115). Відповіддю на відзив Семенівської РДА позивачі вказали, що заперечення проти позову є безпідставним. Позивачі порушень не вчиняли, тому вказівка на позовну давність безпідставна. Семенівська РДА фактично проти позову не заперечує. Представник відповідача Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області - О.В.Яровий проти позову у судовому засіданні заперечував. Вказав, що РДА не формували списки громадян-членів КСП. Списки готували інші органи і комісії. Семенівська РДА керувалася тим списком, який був переданий їй із сільської ради. Представник заперечував те, що позивачі не знали про паювання земель КСП "Брусівське". Відповідні процеси масово відбувалися у всій державі і позивачі знали про це. Більш того, за доводами позову вони працювали у КСП "Брусівське" тому знали про його паювання. Розумні строки для захисту їх прав пройшли. Паювання відбувалося більш як 20 років тому. Ураховуючи зазначені обставини суд відповідно до ст.ст. 11-13, 80, 81, 174, ч. 1 ст. 223 ЦПК України ухвалив завершити 27.01.2021 розгляд справи по суті за відсутності сторін та їх представників. Суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивачів. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Самостійний збір судом доказів порушить вимоги змагальності судового процесу та може стати свідченням упередженого ставлення суду до однієї зі сторін. Однак суд відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України з власної ініціативи витребував у органів Держгеокадастру відомості щодо видачі на ім`я позивачів будь-яких сертифікатів про право на земельну частку пай). Вивчивши письмові заяви учасників справи по суті справи, надані до суду докази, вивчивши матеріали справи, суд встанови такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Суд зазначає, що Верховний Суд України в Узагальненні практики по вирішенню земельних спорів від 01.09.2003 за справами, розглянутими судами України в 2001 році та в 1 півріччі 2002 року, зазначив, зокрема таке. Вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта. Інколи, задовольняючи позови про визнання права власності на земельну частку (пай), суди у постановлених рішеннях посилалися на доводи, які не давали підстав для задоволення позову, або ж задовольняли такі позови без з`ясування важливих обставин. Однією з них є те, чи був позивач членом колективу і чи внесений до списку, доданого до державного акта на право власності на землю. Деякі суди не розмежовують понять трудової участі осіб у діяльності колгоспів (а потім і КСП) та членства в цих колективах. Якщо трудові відносини таких осіб з колективами виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі. При вирішенні цих питань законодавством не передбачена можливість врахування відроблених особою, яка претендує на отримання земельної частки, трудоднів, виходів на роботу, характеру виконуваної роботи. Суд встановив, що згідно записів трудової книжки № [NUMBER] , виданої 05.04.1993, позивач [PERSON] з 05.04.1993 по 31.07.1996 працювала телятницею Колгоспу "Заповіт Ілліча" (а.с. 25, 26). Трудова книжка не містить відомостей про її прийняття у члени колгоспу. Також позивачем [PERSON] не надано будь-яких витягів з протоколів загальних зборів колгоспників про її включення до членів Колгоспу "Заповіт Ілліча". Відповідно до п. 16 запису у трудовій книжці [PERSON] вона 31.07.1996 звільнена з членів КСП "Брусівське" у зв`язку з зміною місця проживання. Згідно записів трудової книжки, виданої 05.04.1993, позивач [PERSON] з 05.04.1993 по 31.07.1996 виконував окремі роботи у Колгоспі " Заповіт Ілліча ". Назва роботи (посади) не відображена. До суду подана копія трудової книжки без записів починаючи з 1-го по 14-й (а.с. 23, 24). Трудова книжка не містить відомостей про його прийняття у члени колгоспу. Також позивачем [PERSON] не надано будь-яких витягів з протоколів загальних зборів колгоспників про його включення до членів Колгоспу "Заповіт Ілліча". Відповідно до запису у трудовій книжці [PERSON] він 31.07.1996 звільнений з членів КСП "Брусівське" у зв`язку з зміною місця проживання. Пунктом 2 Постанови Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 № 310 встановлено, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту прийняття їх в члени колгоспу. Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 03.01.2020 встановлено факт членства [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , проживає в [ADDRESS] , у Колективному сільськогосподарському підприємстві "Брусівське" с. Брусове Семенівського району, Полтавської області на момент розпаювання землі у цьому господарстві - 19.05.1995 року, а також встановлено факт членства [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] проживає в [ADDRESS] , у Колективному сільськогосподарському підприємстві "Брусівське" с. Брусове, Семенівського району Полтавської області на момент розпаювання землі у цьому господарстві - 19.05.1995 (а.с. 33, 34). Розпаювання в КСП "Брусівське" розпочалося 27.12.1995, що підтверджується довідкою відділу у Семенівському району ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 21.02.2018 № 19/145-18 (а.с. 12). Розмір земельної частки (паю) КСП "Брусівське" складає 4,62 умовних кадастрових гектарів (а.с. 29). Державний акт на право колективної власності на землю серія ПЛ б/н видано 27.12.1995 Колективному сільськогосподарському підприємству "Брусівське" на 2140,1 га землі відповідно до рішення Василівської сільської ради від 19.05.1995 № 1 (а.с. 13, 14). До акту додано копію списку громадян-членів КСП. За № 242 у списку вказана [PERSON] . [PERSON] у списку відсутній (а.с. 19). ГУ Держгеокадастру у Полтавській області листом від 20.01.2021 № 34 повідомило, що [PERSON] , як член КСП "Брусівське", отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серія [NUMBER]; у списку № 242. Також [PERSON] за № 271 є у проекті поділу земель на земельні частки (паї) на території реформованого КСП "Брусівське" (а.с. 194, 203). Доказів того, що це інша особа ніж та, що є співпозивачем у цій справі - [PERSON] - судові не надано. Проте відповідно до довідки Відділу у Семенівському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 21.02.2018 № 19/145/18, згідно списків громадян-членів КСП "Брусівське" громадянка [PERSON] відсутня у списках пайовиків (а.с. 12). Отже позивачі відсутні у списку громадян-членів КСП "Брусівське", який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю серія ПЛ б/н від 27.12.1995 КСП "Брусівське" на 2140,1 га земель. Суд встановив, що вчинення дій щодо паювання КСП "Брусівське" розпочато та завершено під час роботи та членства позивачів у вказаному КСП, але позивачів не було включено до відповідного списку, що додається до державного акта. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України, у редакції Закону України від 13.03.1992 N 2196-XII (втратив чинність 01.01.2002), чинної на дату виникнення спірних правовідносин - дати паювання КСП "Радянська Україна" - земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Землі у колективну власність передаються безплатно. Частиною 10 ст. 6 Закону України від 13.03.1992 N 2196-XII передбачалося, що при визначенні середнього розміру земельної частки має враховуватися якість сільськогосподарських угідь. Розмір середньої земельної частки може переглядатися залежно від демографічних умов і конкретних обставин, що склалися, Радою народних депутатів, яка визначила цей розмір. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. В ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року № 899-ІV, вказується, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Частиною 2 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відтак суд погоджується з доводами позову про протиправне невключення позивачів до списку громадян-членів КСП "Брусівське", який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю серія ПЛ б/н від 27.12.1995 КСП "Брусівське" на 2140,1 га земель. Паювання КСП "Брусівське" завершене 27.12.1995. Позивачі протягом 05.04.1993 - 31.07.1996 працювали і були членами КСП "Брусівське" (раніше Колгосп "Заповіт Ілліча"), тобто протягом початку, здійснення і завершення процесу паювання земель і формування відповідних списків. Семенівська РДА вказала на пропуск позивачами строку позовної давності. Слід зазначити, що на час складення державного акту КСП "Брусівське" серія ПЛ б/н від 27.12.1995 діяв Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР). Верховний Суд України в Узагальненні практики по вирішенню земельних спорів від 01.09.2003 за справами, розглянутими судами України в 2001 році та в І півріччі 2002 року, зазначив, що розпаювання земель у більшості господарств вже відбулося, то необхідно з`ясувати чи є можливість у таких господарств надати позивачам земельний пай, рівний з паями інших членів колективу; якщо ж таких земель в господарстві немає, - то чи згодна виділити її місцева сільська рада. Особливо слід звернути увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю. Цей процес відбувався в основному у 1994-1997 рр., тобто понад п`ять років тому, у зв`язку з чим необхідно з`ясовувати, чи дотримуються позивачі строків позовної давності (статті 71, 80 ЦК). Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 ЦК УРСР). Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР). ЦК УРСР не пов`язував можливість відмови у позові із поданням стороною заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність такої умови дисциплінує учасників правовідносин, запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах. Право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним; воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Застосування позовної давності є передбачуваним. Принцип законності означає, що застосовні положення національного права повинні бути достатньо доступними, чіткими й передбачуваними в їхньому застосуванні. Індивід повинен бути здатним - у разі потреби за допомогою необхідних порад - передбачити (у тій мірі, у якій це є розумним за даних обставин) наслідки, які може потягнути певна дія. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відтак суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Спірні правовідносини скінчилися 27.12.1995. Поважності причин пропуску позивачами строку позовної давності з 28.12.1998 судові не надано. Позовна заява фактично "ревізує" події і рішення 1995-го року. Позивачі під з часу початку паювання КСП "Брусівське" і до 31.07.1996 щонайменше працювали у ньому, тому поза розумним сумнівом знали про паювання, формування списків громадян-членів КСП, отримання державного акту господарством тощо. Ураховуючи встановлені обставини справи суд відмовляє у задоволенні позову повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed