Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

27 березня 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ПАТ "Промислово-інвестиційний банк" ( далі- Банк) про визнання кредитного договору №961-0407 від 30 серпня 2007 року, укладеного між сторонами про надання споживчого кредиту у сумі 10 000 грн., виконаним по зобов'язанням сторін. У судове засідання позивач не з'явився, просив розглядати справу у його відсутність, направив свого представника, який надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позовної заяви підтримав, просив про її задоволення. Представник відповідача в судове засідання не з'вився, повідомлявся про дату судового засідання, причини неявки суду не повідомив, ухвалою суду справу розглянуто в порядку заочного розгляду в порядку ст. 224 ЦПК України. Третя особа в судове засідання не з'вився, повідомлявся судом належним чином, про причини неявки судуне повідомив. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, із матеріалів справи вбачається, що 30 серпня 2007 року між АТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк " в особі філії "Відділення Промінвестбанку в м.Миколаїв" (правонаступником якого є відповідач) і [PERSON] був укладений кредитний договір № 961-0407 на суму 10 000 грн під 30% річних зі строком погашення до 25 серпня 2009 року. 30 серпня 2007 року був укладений між Банком та [PERSON] договір поруки № 4901607, згідно якого [PERSON], відповідає перед банком за належне виконання [PERSON], своїх зобов'язань по вищевказаному кредитному договору. Зобов'язання за кредитним договром боржником не були виконанаі належним чином , тому Заочним рішенням Центрального районного суду від 14 липня 2009 року по справі за позовом ЗАТ "АК Промислово-інвестиційний банк" до [PERSON],, [PERSON], про стягнення заборгованості , позов задовлено. Ухвалено стягнути з [PERSON], [PERSON], в слідарному порядку на користь філії "Відділення промінвестбанку у м. Миколаєві" заборгованість за кредитним договром № 961-0407 від 30 сернпня 2007 року у сумі 11730,06 грн., розподілено судові витрати. 24 липня 2009 року [PERSON], отримакнго копію вказаного рішення суду, в апеляційному порядку рішення не оскаржувалося. Як вбачається з Довідки Центрального ВДВС Миколаївського МУЮ від 02 жовтня 2014 року на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 40752075 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1-64032009 від 05.10.2009 , виданого Центральним районним судом м.Миколаєва про стягнення з [PERSON], на користь банку заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 11 730 грн. 06 коп. та судових витрат. 11 липня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві з підстав п.2 ч. 1 ст. 47 ЗУ "Про виконавче провадження" - а саме: у боржника відсутнє майно , на яке може бути звернуто стягнення, здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї квитанцій про сплату позивачем заборгованості за кредитним договором, з часу ухвалення вищевказаного рішення суду, якм встановлений розмір заборгованості [PERSON], останнім сплачено 01.12.2009 року 100 грн., а 27.02.2012 року - 3981, 32 грн. Отже, твердження в позовній заяві про виконання умов договору [PERSON] як з підстав певних домовленостей з представником банку, так і в зв'язку з порушенням саме з боку Банку умов кредитного договору нічим не підтверджені взагалі. Відповідно до положень ст .526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. За статтею 545 цього Кодексу , прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. На підставі викладеного, у відповідності зі ст. 526, 543, 548, 1054-1055 ЦК України, суд дійшов висновку, що немає правових підстав для задоволення вимог позову про визнання кредитного договору таким , що виконаний по зобов'язанням сторін ( тим більше, що обраний спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України). Згідно зі ст.. 88 ЦПК України судовий збір не підлягає відшкодуванню .

Outcome: dismissed