Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

Змість позовних вимог. Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа: Державний нотаріус Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. про визнання свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року, виданих державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. недійсними. Мотивує позовні вимоги тим, що після ознайомлення з матеріалами спадкової справи №441/2015, витребуваної в рамках цивільної справи №727/7434/2018, йому стало відомо про те, що державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, загальною площею 0595 га., кадастровий номер 7310136300:13:003:0064, розташовану в [ADDRESS] . Вказує, що відповідно до вказаних свідоцтв, спадкоємцем за законом означених об`єктів спадщини являється [PERSON] , [INFO] , мешканка: [ADDRESS] . Вважає, що вказані свідоцтва про право на спадщину, відповідно були видані із грубими порушеннями чинного законодавства і являються нікчемними, підлягають скасуванню, оскільки, 02.12.2011 року, [PERSON] , [INFO] , який помер, за життя було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Літун М.В., у №28910680 спадкового реєстру від 02.12.2011 року, відповідно до якого, спадкодавець [PERSON] заповів по 1/2 частки усього свого майна [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , кожній. Посилається на те, що за матеріалами спадкової справи №441/2015, державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В., [INFO] року. Вказують, що на адресу Першої Чернівецької державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] про відмову від спадщини за заповітом. 22.07.2015 року на адресу Першої Чернівецької державної нотаріальної контори надійшла заява від [PERSON] про відмову від спадщини за заповітом, проте вважає, що всупереч вимогам ст.1275 ч.5 ЦК України, нотаріусом не було враховано, що дана заява стосується лише відмови від спадщини за заповітом та не може бути підставою для позбавлення права [PERSON] на спадкування за законом. Зазначає, що 13.07.2015 року [PERSON] підписано заяву про те, що їй відомий зміст заповіту, а також про те, що вона відмовляється від обов`язкової частки у спадщині, проте з даного бланку заяви державним нотаріусом було роз`яснено зміст ст..ст. 60, 61, 65 Сімейного Кодексу України відповідно до яких вона начебто на видачу свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя не претендує. Вважає відмову нікчемною, у зв`язку із тим, що державним нотаріусом Літун М.В. було порушено обов`язкові вимоги п.4.21 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій від 22.02.2012 року, а саме, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документу, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, в того з подружжя, який його пережив і який має право на - 1/2 частку в спільному майні подружжя і за наявності другого з подружжя, нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, отже, вважає, що нотаріусом в порушені вимог даного порядку не було вчинено жодних дій щодо видачі їй свідоцтва на право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя. Просить, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.11.2015 року за № 3-2008 на житловий будинок, розташований в [ADDRESS] , шляхом скасування запису про реєстрацію в спадковому реєстрі; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.11.2015 року за № 3-2010 на земельну ділянку загальною площею 0,0595 га., кадастровий номер 7310136300:13:003:0064, розташовану в [ADDRESS] шляхом скасування запису про реєстрацію в спадковому реєстрі та стягнути судові витрати. Рух справи, позиція сторін в засіданні. Відповідач [PERSON] у встановлений судом строк подала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову. Позивач [PERSON] , в її інтересах представник, адвокат Заболотний С.М. надав суду відповідь на відзив, просили заяву відповідача про застосування строків позовної давності залишити без розгляду та задовольнити позовні вимоги. Позивач [PERSON] і в її інтересах представник, адвокат Заболотний С.М. в судовому засіданні позовні вимоги відповідно підтримали в повному обсязі, В наданих суду поясненнях позивач посилалася на обставини зазначені в позовній заяві; пояснила, що вона на момент смерті [PERSON] не проживала з ним близько 25 років. Під час оформлення прийняття спадщини після смерті [PERSON] , їй було відомо, що її донька - відповідач [PERSON] оформляє на себе спадщину після смерті батька, вона допомагала оформляти спадщину, ходила із нею до нотаріуса, і була присутня при оформленні спадщини, підписувала документи і не заперечувала в вступному слові що підписувала відмову від спадщини, однак в подальшому, її донька [PERSON] , онука і чоловік онуки змінили своє відношення до неї, пояснила, що знущаються і вигоняють з будинку, тому, вона звернулася в суд. Позиція позивача по наданим обставинам в поясненнях була підтримала в її інтересах представником, адвокатом Заболотним С. Відповідач [PERSON] і в її інтересах представник, адвокат Герегова Н.І., в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] пояснила у вступному слові, що оскільки під час прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] , який включив її в заповіт на усе майно після його смерті, в її інтересах діяла мати, як опікун, так як вона на той час була недієздатною. Зазначила в поясненнях, що позивачу було відомо про порушення її права власності на нерухоме майно ще з 26.11.2015 року, до суду з позовом позивач звернулася тільки 14.01.2019 року, вважає, що позивачем пропущено трирічний строк для звернення до суду з позовною заявою, просила застосувати строк позовної давності і відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Державний нотаріус Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обставини встановлені судом, досліджені докази та застосовані норми права та висновки. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, заперечення відповідно, заслухавши доводи сторін, в їх інтересах представників, пояснення свідків, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, суд зважає на наступне. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що [PERSON] , [INFO] заповів після смерті, усе своє майно [PERSON] , [INFO] та відповідачу [PERSON] , [INFO] в Ѕ частці кожній, що підтверджується заповітом від 02.12.2011 року посвідченого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. (а.с.38). Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.10.2011 року, заяву [PERSON] до зацікавленої особи - Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Чернівці ради про визнання особи недієздатною задоволено, визнано [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] - недієздатною (а.с.43). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.10.2014 року, заяву [PERSON] про призначення опікуна було задоволено, призначено [PERSON] , [INFO] , зареєстровану [ADDRESS] , опікуном над недієздатною громадянкою [PERSON] , [INFO] . В подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.10.2018 року було поновлено цивільну дієздатність [PERSON] , [INFO] , зареєстровану за адресою: [ADDRESS] ; рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.10.2011 року про визнання особи недієздатною [PERSON] , [INFO] , мешканку [ADDRESS] недієздатною скасовано. Із копії позовної заяви поданої 13.07.2018 року до Шевченківського районного суду м. Чернівці за підписом позивача [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, остання зазначала, що: ….що термін позовної давності необхідно рахувати з моменту реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] , а саме 26.11.2015 року, оскільки саме тоді дізналась про порушення свого права на частку у спільно нажитому майні подружжя за життя з [PERSON] (а.с.66-67). А, отже суд критично оцінює доводи позивача [PERSON] в частині того, що вона про порушене своє право відносно спадщини дізналася лише в 2018 р. Спадкоємці майна [PERSON] , [INFO] , було видане свідоцтво на спадщину, яка складається з: житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,0595 гектарів кадастровий номер №7310136300:13:003:0064, розташованої в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Літун М.В. (а.с.36-37). У відповідності до заяви на ім`я державного нотаріуса, [PERSON] відмовилася від спадщини належної їй після померлого [PERSON] (а.с.39). Крім того, судом встановлено, що і інша спадкоємиця - [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] 16.06.2015 року (а.с.40). Як вбачається із заяви від 13.07.2015 року, на адресу державного нотаріуса Зеліско Ю.В., Дутчак Я .М . (позивач в справі) також відмовилась від спадщини належної їй після смерті чоловіка - [PERSON] , при цьому [PERSON] нотаріусом було роз`яснено зміст вимог ст.ст. 225, 229-231, 233, 368, 370, 1273-1275 ЦК України (а.с.41). Відповідно до заяви, в установлений законом строк, відповідач [PERSON] звернулася до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] (а.с.42). Наведені вище докази є співмірними і з показаннями свідка [PERSON] яка пояснила, як вона, так її тітка, мамина рідна сестра [PERSON] , так і її бабуся позивач [PERSON] у присутності нотаріуса відмовилися від спадщини на користь [PERSON] , її матері і мама прийняла спадщину, їй було видане свідоцтво і відповідно зареєстровано було за [PERSON] право власності як на спірний будинок, так і земельну ділянку. Пояснила, що коли оформляли спадщину бабусі було відомо, усієї родиною було вирішено, що бабуся старенька , а її мати (відповідач [PERSON] ) на той час була недієздатна, а опікуном матері була бабуся) було прийнято рішення родиною, що все майно дідуся [PERSON] перейде її мамі [PERSON] Всі відмовилися від прийняття спадщини в тому числі вона, тітка мами та її бабуся, яка ще допомагала збирати документи для прийняття мамою спадщини. Пояснила, що під час відмови бабусі - позивача [PERSON] від прийняття спадщини, вона була присутня разом з мамою та сестрою, під час прийняття відмов, нотаріус роз`яснювала права всім щодо відмови від прийняття спадщини. Вказувала, що до нотаріуса вони зверталися в травні 2015 року. Пояснила, що причиною того, що бабуся - позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом вважає її зацікавленість в тому, що будинок в [ADDRESS] був проданий. Пояснила, що бабуся була опікуном матері, після того як їх відвідав рієлтор, бабуся стала перешкоджати поновленню дієздатності її матері. У них були нормальні стосунки в родинні до подання бабусею - позивачем по справі позову до суду. Під час прийняття відмови від позову вони всі сиділи поруч на стільцях, вона бачила як бабуся підписувала відмову, у нотаріуса вони відразу повідомили, що мати недієздатна, і що її опікуном являється бабуся. Пояснила, що на даний час, мати, хоча і є інвалідом 2 групи, вона була по суду поновлена в дієздатності. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1273 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1273 Цивільного кодексу України, відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. У відповідності до копії паспорта громадянина України, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.44-45). Згідно свідоцтва про шлюб від 15.05.2018 року, [PERSON] зареєструвала шлюб з громадянином [PERSON] , актовий запис 669, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Відповідно до ч. 1 ст. 1275 Цивільного кодексу України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. За змістом ст. 1218 цього Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ст. 1235 ч. 1 ЦК України). Зі змісту ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як передбачено ст. 1239 ч. 1, 5 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ст. 1273 ч. 1 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, згідно ст. 1220 ч.1 ЦК України. Згідно ст. 1270 ч. 1 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки спадкодавця. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом у відповідності до ст.1217 ЦК України. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Таким чином, предметом спору є свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2015 року на житловий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку за цією ж адресою, кадастровий номер 7310136300:13:003:0064, площею 0,0595 га, які належали на праві приватної власності батькові відповідача [PERSON] [PERSON] . За життя [PERSON] розпорядився своєю власністю, склавши заповіт, посвідчений нотаріусом Літун М.В., згідно якого все своє майно він заповів у рівних частках своїй молодшій доньці - [PERSON] та своїй онучці - [PERSON] , яка в подальшому у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] помер [PERSON] , і після його смерті відкрилась спадщина та Першою Чернівецькою державною нотаріальною конторою заведено спадкову раву №57678899. Обидві спадкоємиці за заповітом [PERSON] та [PERSON] написали заяви нотаріусу про відмову від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] . Крім того, позивачем [PERSON] також було написано заяву нотаріусу про відмову від прийняття спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] , що підтверджується поясненнями свідка [PERSON] та зазначені обставини підтвердила позивачка [PERSON] . На підставі заяв про відмову від прийняття спадщини державним нотаріусом Першої Чернівецької державної отаріальної контори було видано відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку за цією ж адресою, кадастровий номер 7310136300:13:003:0064, площею 0,0595 га. Передбачено ст.1223 ЦК України, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені статтями 1261-1265 ЦК України. Так, згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1273, 1275 ЦК України встановлено порядок відмови від прийняття спадщини та правові наслідки такої відмови. Зокрема, передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, тобто протягом шести місяців від дня смерті спадкодавця. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Спадкоємці за заповітом [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини за заповітом, що вбачається зі змісту її заяви від 16.06.2015 року, відповідно до якої вона відмовилась від спадщини після смерті батька у повному обсязі. Відмову від спадщини написала також добровільно та свідомо і позивачка, що вбачається, зі змісту поданої нею заяви нотаріусу, оскільки вона відмовилась від обов`язкової частки в спадщині, і від усієї належної їй частки у спадковому майні і від частки у майні подружжя. При цьому, нотаріусом роз`яснено позивачці [PERSON] її права, наслідки написання заяви та порядок відкликання цієї заяви. Відтак, посилання позивачки у позовній заяві на порушення нотаріусом законодавства при відібранні заяви [PERSON] про відмову від спадщини, в судовому засіданні не підтвердились. Крім того, судом встановлено, що жодний із спадкоємців, які відмовились від спадщини, у тому числі і позивачка у справі, протягом встановленого законом строку не звертались до нотаріуса із заявою про відкликання попередньої заяви, а тому втратили право на оскарження свідоцтв про право на спадщину, а також [PERSON] не зверталась до нотаріуса і з заявою про видачу їй свідоцтва на частку у спільному майні подружжя, як це передбачено чинним законодавством. Судом встановлено окрім наведеного, що єдиною спадкоємицею померлого батька [PERSON] залишилась відповідачка [PERSON] , яка прийняла спадщину. Стосовно посилань позивача, щодо прийняття спадщини недієздатною особою та що нотаріус не мала права приймати від відповідача заяву про прийняття спадщини, то у відповідності до ст.1268 ч.ч. 4, 5 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відтак, для прийняття спадщини недієздатною особою її заява не потрібна. З часу відкриття спадщини, тобто з часу смерті спадкодавця, недієздатна особа автоматично вважається такою, що прийняла спадщину і саме з цього часу їй належить спадщина. Крім того, чинним законодавством не встановлено обмежень щодо набуття спадкових прав недієздатною особою. Позивачка в при з`ясуванні обставин по справі і в поясненнях, посилається на те, що відповідачка здійснювала на неї психологічний тиск. При цьому, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 25 Постанови пленуму ВСУ №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. В силу частини 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як вбачається з роз`яснень, викладених в п.п. 19, 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК (435-15)), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Згідно положень ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Позивачкою в ході судового розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що відмова від прийняття спадщини після смерті [PERSON] написана нею під психологічним тиском з боку відповідача чи під впливом тяжкої обставини за відсутності у неї бажання реально відмовлятися від спадщини. Вказане спростовується показаннями свідка [PERSON] , а також і поясненнями самої позивачки, яка при дачі пояснень не заперечувала і визнала те, що неї підписувалася відмова від спадщини після смерті її чоловіка [PERSON] . Суд, досліджуючи матеріали справи не знайшов доказів того, що відповідачем по відношенню до позивачки вчинялися, які-небудь насильницькі дії і, що такі дії, якщо вони і були з сторони відповідача, є незаконними. Дане не знайшло свого підтвердження і з досліджених відповідей на звернення позивачки до правоохоронних органів. Одночасно суд звертає увагу на той факт, що правочин вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини має вчинятися добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки, тоді як за твердженням позивачки на неї було здійснено психологічний тиск і під впливом такого тиску, тобто насильства вона відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Отже, посилання позивачки на психологічний тиск та вплив тяжкої обставини є такими, що не можуть у їх сукупності призвести до визнання правочину судом недійсним і виключають один одного, як підстави для цього. Згідно з роз`яснень п.п. 7, 19, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та їх застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як судом встановлено, спадкове майно відповідач [PERSON] успадкувала після смерті батька [PERSON] на законних підставах, позивачка [PERSON] добровільно відмовилась від спадщини та від частки у спільному сумісному майні подружжя, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Згідно положень ст. 89 ч. 2 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Що стосується застосування строку позовної давності, за заявленим клопотанням відповідача, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ч. 4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] та в її інтересах представник, адвокат Герегова Н.І. заявила клопотання про застосування строку позовної давності, та як судом встановлено, право звернення до суду з позовом про порушення прав виникло у позивача 26.11.2015 року, що вбачається із позовної заяви про визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя (а.с.66-67), а позивач звернувся з позовом до суду тільки 14.01.2019 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Суд вважає, що, на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, слід по суті відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі з`ясованих в судовому засіданні обставин і перевірки їх доказами та

Outcome: dismissed