Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

Міське комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора №7"звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та визнання договору укладеним, мотивуючи позовні вимоги тим, що Міське комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора №7" є організацією, яка надає населенню послуги з утримання житлового фонду у відповідності до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Постанови Кабінету міністрів України №869 від 01.07.2011 р. "Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території", та на підставі рішення Вінницької міської ради №995 від 26.04.2012 р. "Про встановлення тарифів (граничних) на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по житловому фонду, який знаходиться на обслуговувані". Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2001 р. власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За заявою власника в кв. [ADDRESS] зареєстрований та проживає її син [PERSON]. Згідно оборотної відомості відкритого особового рахунку за період з 01.01.2013 р. по 01.06.2014 р. сума заборгованості за послуги утримання будинку та прибудинкової території відповідачів перед позивачем складає 1669 грн. 91 коп. Житлово-експлуатаційні витрати підприємства на утримання будинків включають в себе витрати на проведення комплексу робіт, спрямованих на створення належних умов для проживання людей, забезпечення санітарно- гігієнічного стану, збереження житлових будівель та технічного обладнання. Факт надання послуг мешканцям буд. [ADDRESS] підтверджено актами виконаних робіт та наряд-завданнями на місяць, які підписані мешканцями даного житлового будинку. Жодних претензій щодо якості наданих послуг та виконаних робіт від відповідачів не надходило. Квартира відповідачів обладнана загальнобудинковими мережами центрального опалення, постачання холодної води і водовідведення та енергопостачання, обслуговуванням яких займається позивач. Між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов'язки, оскільки позивач надає житлово- комунальні послуги, а відповідачі ними користуються. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. В 2012 р. позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] на користь МКП "ЖЕК №7" боргу в сумі 1 590 грн. 65 коп. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2014 р. у справі №212/12546/2012 судовий наказ скасований та роз'яснено про право на звернення до суду в порядку позовного провадження. В добровільному порядку сплатити борг та укласти договір про надання житлово-комунальних послуг відповідачі відмовляються. Крім того, за весь час прострочення сплати платежів відповідачам нараховані: 110грн. 42 коп. - інфляційних та 22 грн. 53 коп. - 3% річних. Відповідачі ігнорують вимоги закону щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг. Про обов'язок укладання та переукладання договорів про надання житлово-комунальних послуг неодноразово повідомлялось в оголошеннях розміщених на дошках оголошень на будинках споживачів. В результаті несвоєчасної оплати послуг підприємство перебуває у критичному стані. Просить стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача кошти в сумі 1 669 грн. 91 коп. з утримання будинку та прибудинкової території, 110 грн. 42 коп. - інфляційних та 22 грн. 53 коп. - 3% річних а також 243 грн. 60 коп. понесених судових витрат. Визнати договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачами укладеним. Представник позивача Міського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора №7" - Марчук А.П. в судовому засіданні позов підтримала з наведених у позові підстав. Пояснила, що позивач надає послуги з є організацією, яка надає населенню послуги з утримання житлового фонду. Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2001 р. власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], за заявою власника в в квартирі зареєстрований та проживає її син [PERSON]. Згідно оборотної відомості відкритого особового рахунку за період з 01.01.2013 р. по 01.06.2014 р. сума заборгованості за послуги утримання будинку та прибудинкової території відповідачів перед позивачем складає 1669 грн. 91 коп. Факт надання послуг підтверджено актами виконаних робіт та наряд-завданнями на місяць, які підписані мешканцями даного житлового будинку. Претензій щодо якості наданих послуг та виконаних робіт від відповідачів не надходило. Квартира відповідачів обладнана загальнобудинковими мережами центрального опалення, постачання холодної води і водовідведення та енергопостачання, обслуговуванням яких займається позивач. Між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов'язки, оскільки позивач надає житлово- комунальні послуги, а відповідачі ними користуються. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. В 2012 р. позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів на користь позивача боргу в сумі 1 590 грн. 65 коп. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2014 р. у справі №212/12546/2012 судовий наказ скасований та роз'яснено про право на звернення до суду в порядку позовного провадження. В добровільному порядку сплатити борг та укласти договір про надання житлово-комунальних послуг відповідачі відмовляються. За весь час прострочення сплати платежів відповідачам нараховані: 110 грн. 42 коп. - інфляційних та 22 грн. 53 коп. - 3% річних. Крім того, відповідачі ігнорують вимоги закону щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг. Позивачем про обов'язок укладання та переукладання договорів про надання житлово-комунальних послуг неодноразово повідомлялось в оголошеннях розміщених на дошках оголошень на будинках споживачів. Позивачем також пропонувалося відповідачу [PERSON] укласти договір про надання послуг, однак він відмовився укласти договір, хоча відповідні послуги отримував. З відповідачами договір про надання послуг укладено не було, однак послуги вони отримували, тому, відповідно до діючого законодавства, зобов'язані розрахуватися за надані послуги та укласти договір. Вартість послуг обраховувалася відповідно до діючих тарифів. Відповідачі не відмовлялися від послуг з утримання будинку, з претензіями до позивача не зверталися. Просить позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності не надали. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи викладене, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідачів в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Міське комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора №7" є організацією, яка надає населенню послуги з утримання житлового фонду у відповідності до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Постанови Кабінету міністрів України №869 від 01.07.2011 р. "Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території", та на підставі рішення Вінницької міської ради №995 від 26.04.2012 р. "Про встановлення тарифів (граничних) на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по житловому фонду, який знаходиться на обслуговувані". Житлово-експлуатаційні витрати підприємства на утримання будинків включають в себе витрати на проведення комплексу робіт, спрямованих на створення належних умов для проживання людей, забезпечення санітарно- гігієнічного стану, збереження житлових будівель та технічного обладнання. Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.01.2001 р. власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За заявою власника в кв. [ADDRESS] зареєстрований та проживає її син [PERSON], що підтверджується копією особового рахунку №002859. Квартира відповідачів обладнана загальнобудинковими мережами центрального опалення, постачання холодної води і водовідведення та енергопостачання, обслуговуванням яких займається позивач. Міське комунальне підприємство "Житлово-експлуатаційна контора №7" надавало послуги з утримання будинку [ADDRESS], що підтверджується актами виконаних робіт за грудень 2013 року та січень 2014 року, за лютий 2014 року, за травень 2014 року. Крім того, надання даних послуг підтверджується нарядами-завданнями на серпень 2013 року, жовтень 2013 року, грудень 2013 року, січень 2014 року, лютий 2014 року, березень 2014 року, квітень 2014 року, травень 2014 року. Отже, між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують цивільні права та обов'язки, оскільки позивач надає житлово- комунальні послуги, а відповідачі ними користуються. Договір про надання житлово-комунальних послуг між сторонами не укладався. В добровільному порядку сплатити борг та укласти договір про надання житлово-комунальних послуг відповідачі відмовляються. Згідно оборотної відомості відкритого особового рахунку за період з 01.01.2013 р. по 01.06.2014 р. сума заборгованості за послуги утримання будинку та прибудинкової території відповідачів перед позивачем складає 1 669 грн. 91 коп. Крім того, за весь час прострочення сплати платежів відповідачам нараховані: 110 грн. 42 коп. - інфляційних та 22 грн. 53 коп. - 3% річних. Відповідно до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26.04.2012 року №995 про встановлення тарифів (граничних) на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по житловому фонду, який знаходиться на обслуговуванні МКП "ЖЕК -7" затверджено порядок та періодичність надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, встановлено тарифи (граничні) на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та їх структуру, затверджено договір про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до акту від 26.07.2013 року [PERSON] при особистому прийомі у юриста Міського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора №7" з приводу погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 1 219 грн. 38 коп. отримав для ознайомлення два примірника договору про надання житлово-комунальних послуг, ознайомившись з текстом договору [PERSON] відмовився підписати договір, який споживач зобов'язаний укласти згідно п. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області по справі №212/12546/12 від 31.03.2014 року заяву [PERSON] про скасування судового наказу від 29.10.2012 року задоволено. Скасовано судовий наказ від 29.10.2012 року у справі №212/12546/2012 за заявою Міського комунального підприємства "Житлово-експлуатаційна контора №7" про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги та роз'яснено про право на звернення до суду в порядку позовного провадження. Законом України "Про житлово-комунальні послуги" регулюються основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а отже відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Відповідно до ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Відповідно до ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 1 669 грн. 91 коп., інфляційних в розмірі 110 грн. 42 коп. та 3 % річних в розмірі 22 грн. 53 коп. є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про визнання договору про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачами укладеним, суд зазначає наступне. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Статтею 4 Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Статтями 3, 6, 203, 626, 627 визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 цього Закону визначено обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 України «Про житлово-комунальні послуги», постанови № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону № 1875 - IV від 24 червня 2004 року. Як встановлено в судовому засіданні договір запропонований відповідачу про надання житлово-комунальних послуг відповідає типовому договору. Суд зазначає, що у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110 цс 12, яка є обов'язковою для виконання в силу ст. 360-7 ЦПК України, вказано, що відповідно до змісту статті 627 ЦК України свобода договорів не є безмежною і у випадках, передбачених актами цивільного законодавства, особа зобов'язана укласти відповідний договір. Такий випадок, зокрема, передбачено пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якого споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Встановивши, що виконавцем такі послуги надаються, а споживач їх отримує, однак ухиляється від укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, який підготовлений виконавцем відповідно до типового договору, суд за позовом виконавця ухвалює рішення про визнання зазначеного договору укладеним. На підставі викладеного, враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постанові від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110 цс 12 суд приходить до висновку, що позов в частині визнання договору про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачами укладеним є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем доведено ті обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Враховуючи вищезазначене, аналізуючи норми діючого законодавства, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані та підлягають задоволенню. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір, то відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтвердженні судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved