Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеною позовною заявою. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11 серпня 1973 року мати Позивачки - [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Шевченківським РАЦСом, актовий запис № 656. Після укладення шлюбу громадянці [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». [PERSON] став членом Житлово-будівельного кооперативу «Авіатор-10», в якому йому була виділена кооперативна квартира, загальною площею 56,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується довідками ЖБК «Авіатор-10» від 16.03.2006 №14 та від 12.06.2019 №32. Сума пайового внеску за квартиру у розмірі 8060 крб. 08 коп. була виплачена у період з серпня 1983 року по 01 квітня 1992 року, про що зазначено у довідці ЖБК «Авіатор-10» від 12.06.2019 року №32. Таким чином, виплата коштів за квартиру була здійснена у період шлюбу [PERSON] з [PERSON] за рахунок їхніх спільних коштів. З 24 вересня 1985 року у зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON] (знята з реєстраційного обліку по смерті), [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА від 03.07.2019 №102/30/1726. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 12.04.2006 року. Оскільки пайові кошти за дану квартиру були виплачені у період шлюбу [PERSON] з [PERSON] , спадковим майном після смерті мати Позивачки - [PERSON] залишилась частка квартири. Позивачка зазначила, що у квартирі станом і на сьогоднішній день проживає разом із [PERSON] та щомісячно передає кошти для оплату житлово-комунальних послуг. 26 червня 2019 року Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шрестхи Д.Г. з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися. Однак, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 липня 2019 року № 31/02-14 нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку з відсутністю документів та відомостей (інформації), що підтверджують право власності померлої. З даної постанови нотаріуса стало відомо, що право власності на квартиру на даний момент зареєстровано на ім`я [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.07.2019 №173940300 та Інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08.07.2019 КВ-2019 №26134 слідує, що підставою виникнення у [PERSON] права власності на квартиру є договір дарування від 30.08.2010 року серія 1-1431, посвідчений П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.09.2010 року. Позивачка наголосила, що вищеназваний договір дарування квартири від 30.08.2010 року порушує її права як спадкоємця першої черги за законом після смерті її матері та є оспорюваним, оскільки вона, як заінтересована особа, заперечує його дійсність. Частка у праві на спірне нерухоме майно, що відчужене Відповідачем - [PERSON] за оспорюваним договором з дня відкриття спадщини, тобто з 11 квітня 2006 року, увійшла до складу спадщини, не могла бути відчужена, оскільки вважалася належною спадкоємцям померлого з часу відкриття спадщини, зокрема і Позивачці, як доньці померлої. При цьому слід виходити з того, що розпорядитися своє часткою (1/2) у спільній сумісній власності подружжя, [PERSON] міг лише після її визначення, тобто після поділу майна, що було у спільній сумісній власності, а розпорядитися часткою квартири, на яку має право в порядку спадкування за законом (1/2:2=1/4) міг лише після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом та державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, станом на 30.08.2010 року права на відчуження квартири Відповідач - [PERSON] не мав. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач просить суд: 1.Відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження; 2.Визнати недійсним укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування від 30 серпня 2010 року - квартири [ADDRESS] , що посвідчений 15-ю Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.09.2010 року; 3.Визнати за [PERSON] право власності на ј частку квартири [ADDRESS] , загальною площею - 67,40 кв.м., житловою - 29,80 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті її матері - [PERSON] , що померла [INFO] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 серпня 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання. 16 жовтня 2019 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у задоволені заяви поданою Позивачем - [PERSON] про забезпечення позову, а саме накладення арешту на квартиру [ADDRESS] було відмовлено. 21 жовтня 2019 року Позивачем було подано клопотання про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії усіх документів, на підставі яких був посвідчений Договір дарування (серії 1-1431) квартири [ADDRESS] , від 30.08.2010 року. Суд 14 листопада 2019 року ухвалив забезпечити докази в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності шляхом витребування у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчених копій всіх документів на підставі яких був укладений Договір дарування (серії 1-1431) квартири [ADDRESS] від 30 серпня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - зареєстрований в Реєстрі прав власності 13.09.2010 року. 23.03.2020 року Відповідачем - [PERSON] було подано Відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволені позову мотивуючи свою вимогу наступним. 29 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб.30 серпня 2010 року [PERSON] подарував [PERSON] свою приватизовану квартиру [ADDRESS] (договір посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, Демчик В.В. ВМХ№775767), яка знаходилась у нього праві приватної власності. Цей факт припинив право власності [PERSON] на зазначену квартиру у зв`язку з чим втратилось право користування житловим приміщенням у членів його сім`ї. Ніхто, окрім [PERSON] участі у приватизації його кооперативної квартири не приймав.Щодо даного факту, протягом місяця з дня укладення зазначеного вище договору Дарування , Позивачка була проінформована Відповідачами усно. Дізнавшись про даний факт, Позивачка повідомила Відповідачів, що однаково не дозволить їм проживати разом у квартирі [ADDRESS] , власницею якої на праві приватної власності стала Відповідач - [PERSON] 13 березня 2020 року Представником позивача - [PERSON] було подано Відповідь на відзив, в якому викладено наступні заперечення. 1.Факт сплати Позивачем комунальних послуг за квартиру у разі необхідності, може бути підтверджено показами свідків.Водночас, цей факт не стосується предмету доказування у даній справі - визнання недійсним договору дарування квартири з тієї підстави, що відповідач [PERSON] не мав повноважень розпорядження всією квартирою; 2.Квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] (матері Позивача) та Відповідача - [PERSON] , тобто станом на день смерті [PERSON] належала Ѕ частка у праві спільної сумісної власності на квартиру. Сума пайового внеску за квартиру у розмірі 8060 крб. 08 коп. була виплачена у період шлюбу [PERSON] (матері Позивача) з [PERSON] (тобто у період з серпня 1983 року по 01 квітня 1992 року) за рахунок їхніх спільних коштів. Оскільки [PERSON] заповіту не склала, тому спадкоємцями за законом першої черги після її смерті є донька - [PERSON] та чоловік [PERSON] . Розпорядитися своє часткою (1/2) у спільній сумісній власності подружжя, [PERSON] міг лише після її визначення, тобто після поділу майна, що було у спільній сумісній власності, а розпорядитися часткою квартири, на яку має право в порядку спадкування за законом (1/2 : 2 =1/4) міг лише після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом та державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, станом на 30.08.2010 року відповідач - [PERSON] не мав права на відчуження квартири; 3.Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 липня 2019 року № 31/02-14 нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку з відсутністю документів та відомостей (інформації), що підтверджують право власності померлої.Саме з даної постанови нотаріуса [PERSON] стало відомо, що право власності на квартиру на даний момент зареєстровано на ім`я [PERSON] . А отже твердження Відповідача - [PERSON] , про факт дарування квартири Позивачка була проінформована є голослівними; 4.Про порушення своїх прав Позивачка довідалась з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 липня 2019 року, та 15 серпня 2019 року подала до суду позовну заяву про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на частку квартири. Таким чином, перебіг позовної давності для звернення до суду про визнання недійсним договору дарування квартири розпочався для Позивачки лише з липня 2019 року та закінчується відповідно у липні 2022 року. Відповідачами - [PERSON] та [PERSON] 28 серпня 2020 року подали до суду заяву про відмову у задоволені позовних вимог Позивачу у зв`язку із спливом позовної давності. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів по справі. Відповідачем - [PERSON] було подано заяву до суду про розгляд справи без його участі у зв`язку із станом здоров`я. Також була подана заява в якій просив відмовити в задоволені позовних вимог. Відповідач - [PERSON] , представник відповідача у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 11 серпня 1973 року мати Позивачки - [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Шевченківським РАЦСом, актовий запис № 656. Після укладення шлюбу громадянці [PERSON] присвоєно прізвище « [PERSON] ». [PERSON] став членом Житлово-будівельного кооперативу «Авіатор-10», в якому йому була виділена кооперативна квартира, загальною площею 56,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується довідками ЖБК «Авіатор-10» від 16.03.2006 №14 та від 12.06.2019 №32. Сума пайового внеску за квартиру у розмірі 8060 крб. 08 коп. була виплачена у період з серпня 1983 року по 01 квітня 1992 року, про що зазначено у довідці ЖБК «Авіатор-10» від 12.06.2019 року №32. Таким чином, виплата коштів за квартиру була здійснена у період шлюбу [PERSON] з [PERSON] за рахунок їхніх спільних коштів. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 289. Оскільки [PERSON] за життя заповіту не склала, тому спадкоємцями за законом першої черги після смерті є донька - [PERSON] та її чоловік [PERSON] 29 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 248. Згідно свідоцтва про право власності від 16 серпня 2010 року видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12 серпня 2010 року № 1093-С про те, що квартира [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] 30 серпня 2010 року Відповідач - [PERSON] звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою, що відчужувана квартира [ADDRESS] є особистою власністю так, як придбана до реєстрації шлюбу. Як вбачається із Договору дарування квартири від 30 серпня 2010 року гр. [PERSON] - «Дарувальник» та гр. [PERSON] «Обдаровувана» уклали цей договір про те, що «Дарувальник» подарував, а «Обдаровувана» прийняла в дар належну «Дарувальнику» на праві власності квартиру [ADDRESS] . 26 червня 2019 року Позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шрестхи Д.Г. з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] . Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися. Однак, Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 липня 2019 року № 31/02-14 нотаріусом було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на частку у праві спільної сумісної власності на квартиру у зв`язку з відсутністю документів та відомостей (інформації), що підтверджують право власності померлої. З даної постанови нотаріуса стало відомо, що право власності на квартиру на даний момент зареєстровано на ім`я [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.07.2019 №173940300 та Інформаційної довідки комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08.07.2019 КВ-2019 №26134 слідує, що підставою виникнення у [PERSON] права власності на квартиру є договір дарування від 30.08.2010 року серія 1-1431, посвідчений П`ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.09.2010 року. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 1 січня 2004 р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. Частиною першою статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічні положення закріплені у ст. 60 СК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічний припис є в ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Згідно з ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст. 1261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За правилом ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В ч.2,3 ст.65 СК України зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно з ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч.1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. За приписом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Як вказано в п.37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ст. 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Разом з тим, слід зазначити і про наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з письмових матеріалів справи, стороною Відповідачів заявлено про застосування позовної давності до даних позовних вимог [PERSON] , що підтверджується відповідними заявами. При цьому судом встановлено, що Позивачка звернулася до суду із даним позовом 15.08.2019 року. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за№ 6-2469цс16. У позовній заяві [PERSON] зазначила про те, що про порушення свого права, зокрема, про те, що право власності на квартиру зареєстровано на ім`я [PERSON] вона дізналася лише у 2019 році, під час звернення до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шрестхи Д.Г. із заявою про прийняття спадщини. Але даний факт не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не був доведений Позивачем належними доказами. Стороною Відповідача, навпаки, надано докази на підтвердження того, що посилання Позивача на те, що вона дізналася про порушене право у 2019 році, не відповідають дійсності. Так, 08 січня 2020 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою було направлено належним чином завірену копію договору дарування нерухомого майна та документів на підставі яких він був посвідчений. З матеріалів вбачається наступне. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 289. 29 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 248. Сторонами Позивача та Відповідача підтверджено наявність конфліктної ситуації щодо майна, а саме квартири за адресою: [ADDRESS] . Посилання Позивачки на відсутність у неї правовстановлюючого документу на квартиру частину якої вона вважала своє власністю (спадок після смерті матері) та обіцянку Відповідача - [PERSON] передати свою власність на квартиру їй, суд до уваги не приймає. З наведеного вбачається, що Позивачці було достеменно відомо про те, що спірна квартира належить на праві власності Відповідачу - [PERSON] . Наведені факти спростовують той факт, що Позивачка дізналася про наявність Договору лише у 2019 році, а також не доводять те, що вона не знала про його існування раніше. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, але ним пропущений строк для звернення до суду, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним недійсним договору дарування, визнання права власності задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 216,256, 257, 261,267,355,1217,1261 ЦК України, ст.ст.11, 60, 81, 179 ЦПК України, Сімейного кодексу України, суд -

Outcome: dismissed