Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

В лютому 2017 року Вінницьке регіональне управління водних ресурсів звернулося в суд з позовом до [PERSON] про повернення надміру сплачених коштів при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016 року у справі № 127/6187/16-ц позов [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] РУВР на користь [PERSON] середній заробіток за час вишушеного прогулу в сумі 10\~358,10 грн. На підставі пред'явленого [PERSON] виконавчого листа, Головне управління Державної казначейської служби у Вінницькій області заблокувало рахунки [PERSON] РУВР. На виконання даного виконавчого листа Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області 18 серпня 2016 року було проведено списання коштів в сумі 10\~358,10 грн. з рахунків [PERSON] РУВР на користь [PERSON] без утримання із даної суми податку й інших обов'язкових платежів. Також позивач зазначає, що він листами неодноразово пропонував [PERSON] добровільно виконати податкові зобов'язання працівника шляхом внесення на розрахункові рахунки роботодавця сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Проте відповідач не бажає добровільно повернути кошти. Враховуючи вищевикладене, Вінницьке регіональне управління водних ресурсів звернулося до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] регіонального управління водних ресурсів 2\~019,83 грн., як надміру сплачені кошти при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2016 по 27.05.20016, у тому числі: військовий збір в сумі 155,37 грн., податок на доходи фізичних осіб в сумі 1\~864,46 грн., а також стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 13 квітня 2017 року клопотання представника позивача [PERSON] було задоволено та залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] регіонального управління водних ресурсів підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області - [PERSON] в судовому засіданні при вирішенні спору поклався на думку суду. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, надав заперечення та пояснив, що Головним управлінням Державної казначейсткої служби у Вінницькій області здійснено безспірне списання коштів на його користь у повній відповідності до чинного законодавства України. Тому, кошти були набуті ним правомірно. Також зазначив, що він не є податковим агентом, в зв'язку з чим не зобов'язаний виконувати податкові зобов'язання позивача. Доводи позивача про недобросовісність та відсутність правової підстави набуття коштів відповідачем [PERSON], не відповідають дійсності, є надуманими та грунтуються лише на припущеннях, домислах позивача і не підтверджуються жодними належними доказами. Отримані кошти за вишушений прогул набуті відповідачем правомірно, згідно рішення суду, яке набрало законної сили. Просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника третьої особи [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016 року по справі № 127/6187/16-ц позов [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг №12-к від 29 лютого 2016 року про звільнення [PERSON] Поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг з 1 березня 2016 року. Стягнуто з [PERSON] регіонального управління водних ресурсів на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10358,10 грн., а також 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з [PERSON] регіонального управління водних ресурсів на користь держави 1653,60 грн. судового збору. Рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника начальника Басейнового управління водних ресурсів річки Південний Буг з 1 березня 2016 року та стягнення заробітної плати в розмірі місячного заробітку в сумі\~\~5201,39 грн. допустити до негайного виконання (а.с. 19-21). Дане рішення суду набрало законної сили, що зазначили в судовому засіданні сторони. Частиною третьою ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. За вищевказаним судовим рішенням Вінницьким міським судом Вінницької області 26.07.2016 року видано виконачий лист № 127/6187/16-ц. Матеріалами справи встановлено, що даний виконавчий лист був направлений на виконання до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області для списання боргу, а саме: 10358,10 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500,00 грн. моральної шкоди (а.с. 22). З листа [PERSON] регіонального управління водних ресурсів від 10.08.2016 року, адресованого Головному управлінню Державної казначейської служби України у Вінницькій області, суд вбачає, що позивач просив виконати рішення суду по справі № 127/6187/16-ц наступним чином: 1. з рахунку № 35223270001993, КЕКВ 2800, КПКВ 2407050 500,00 грн. - стягнути моральної шкоди; 2. з рахунку № 35218070001993, КЕКВ 2111, КПКВ 2407050: - 1864,46 грн. податок з доходу фізичних осіб на рахунок № 33113340700002; - 155,37 грн. військовий збір на рахунок № 31113063700002; - решту 8338,27 грн. на вказані стягувачем [PERSON] реквізити (а.с. 33). Дане прохання мотивоване тим, що Вінницьке РУВР, як роботодавець, є податковим агентом, який зобов'язаний утримувати та сплачувати податки до бюджету від імені та за рахунок платника податку (у даному випадку [PERSON]А.).Відповідно до вимог законодавства працівник не має можливості самостійно сплатити необхідні податки та збори, оскільки не є податковим агентом. Слід зазначити, що відповідно до ст. 124 Контитуції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що прохання позивача, викладене в листі від 10.08.2016 року є незаконним, оскільки порушує вимоги вищевказаної статті. Суд вважає, що в разі не погодженням з рішеннямВінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2016 року в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач мав право оскаржити його в апеляційному порядку, чого зроблено не було. Таким чином, суд приходить до висновку, що Вінницьке регіональне управління водних ресурсів погодилось з рішенням суду, яке набуло законної сили. Факт списання коштів в сумі 10 358,10 грн. (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) з рахунку боржника підтверджується повідомленням про безспірне списання коштів (а.с. 34) та меморіальним ордером № 18 від 18.08.2016 року (а.с. 35). Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Як вбачається з листів [PERSON] РУВР від 18.08.2016 року (а.с.38), від 26.10.2016 року (а.с. 40), адресованих [PERSON], позивач звертався до останнього з проханням перерахувати на рахунок [PERSON] РУВР військовий збір 155,37 грн. та податок з доходу фізичних осіб 1864,46 грн. для внесення за нього обовязкових платежів, оскільки згідно вимог законодавства працівник немає можливості самостійно сплатити необхідні податки та збори так, як не є податковим агентом. Дані вимоги були залишені [PERSON] без виконання. Частиною першою статті 1212 ЦК України визначено, що \~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до частини 1 статті 1215 ЦК України,\~не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. При цьому, правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України\~майно підлягає поверненню виключно у разі наявності цих фактів. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 2 липня 2014 року при розгляді справи № 6-91цс14, яка в силу статті 360-7 ЦПК України\~має враховуватися судами при вирішенні аналогічних справ. Також, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці",\~\~судам розяснено, що до лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору. В судовому засіданні встановлено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 10358,10 грн позивачем відповідачу здійснювалася добровільно, рахункових помилок допущено не було. При цьому, з матеріалів справи не вбачається недобросовісності відповідача у даних правовідносинах, оскільки кошти набуті ним правомірно, згідно рішення суду, яке набрало законної сили, а відтак відсутні підстави для повернення частини виплачених коштів. Слід зазначити, що зміст позову, судом не може бути розцінено при нарахуванні та виплаті відповідачу [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу як помилку, оскільки в даному випадку має місце невірне застосування закону та інших нормативно-правових актів, що призвело до зайво нарахованих коштів, з подальшою їх виплатою відповідачу. Також, суд звертає увагу, що порядок оподаткування податком на доходи фізичних осіб врегульовано розділом IV ПК України. Виходячи з норм Податкового кодексу України, суд вважає, що базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнена на підставі рішення суду. Платником податку є фізична особа, яка отримує дохід в Україні, однак обов'язок, щодо нарахування та сплати податку з доходів фізичних осіб покладений на податкового агента - роботодавця. Зважаючи на наведене, роботодавець, який виконує рішення суду в частині нарахування (виплати) доходу у розмірі середньої заробітної плати має виконати усі функції податкового агента визначені\~ПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] регіонального управління водних ресурсів, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, до [PERSON] про повернення надміру сплачених коштів при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] регіонального управління водних ресурсів, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed