Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі - відповідач), третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з моменту розлучення вони з відповідачем проживають окремо, їхня неповнолітня дочка [PERSON] весь цей час проживає разом з нею. Натомість, відповідач жодної участі у вихованні та житті своєї дочки не приймає, зокрема не забезпечує матеріально, аліменти не сплачує, не відвідує, не цікавиться особистим життям та не проявляє інтересу до її внутрішнього світу, та, взагалі, не спілкується. При цьому жодних перешкод відповідачеві у виконанні його батьківських обов'язків вона не чинить. Окрім того, вказує, що з моменту розірвання шлюбу вони з дочкою проживають в будинку за адресою: [ADDRESS]. Її зусиллями дитині забезпечені нормальні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Однак, з того часу як вони проживають окремо відповідач будь-яким способом намагається виселити її та дочку із вказаного житла для подальшої його реалізації, вчиняє відносно них неправомірні дії виганяючи з житла, утворюючи перешкоди в користуванні ним, створюючи нестерпні умови проживання. В результаті таких дій відповідача їй та дітям було завдано значних моральних страждань та психічного розладу. А тому, вона вважає недоречним відповідачу надалі вважатися батьком [PERSON] Також вказує, що після отримання позовної заяви про позбавлення батьківських прав, відповідач жодного разу не з'явився до дитини, не спілкувався з нею та лише після відкриття кримінальної справи за несплату аліментів розпочав частково гасити борг. Оскільки відповідач свідомо нехтує своїми обов'язками, не втрачаючи можливості їх виконувати, продовжує травмувати дитину, злісно ухиляється від виконання усіх своїх обов'язків щодо неї, вважає рішення про позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним та єдиним правильним в інтересах дитини. Вказує, що це позитивно вплине на долю дитини, відповідає її інтересам та бажанням, а також захистить права дитини, як зараз, так і у майбутньому. Відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки перебуваючи у шлюбі з позивачем безперервно забезпечував сім'ю, в тому числі своїх неповнолітніх дітей та колишню дружину усім необхідним. Також, позивач та його неповнолітня дочка наразі проживають у житловому будинку, що належить йому на праві приватної власності. Будь-яких перешкод у користуванні дочкою даним житловим будинком він не чинить, адже фактично не проживає у належному йому будинку. Він дійсно разом з позивачем фактично розподілив будинок на дві частини, віддавши для проживання позивачу та дочці ту частину, яку обрала позивач. На момент розлучення будинок був у належному для проживання стані. Він не заперечує, що приводив ріелторів з метою продажу будинку, так як має намір купити неповнолітній дочці краще житло. Окрім того, він не ухиляється від виконання обов'язків стосовно своєї неповнолітньої дитини, адже після розірвання шлюбу матеріально підтримував свою дочку, зокрема регулярно сплачував до січня 2015 року аліменти у сумі 500 грн., підтримував зв'язок з останньою. З вересня 2014 року після конфлікту з позивачем старша дочка [PERSON] стала проживати з ним. На той момент старша дочка вже навчалась в Національному університеті водного господарства та природокористування на денній формі навчання, тому її утримання потребувало значних грошових затрат, що перевищували суму по сплаті аліментів за двох дочок, відтак вони з позивачем уклали усну домовленість, що поки старша дочка знаходиться на його утриманні аліменти він сплачувати не буде. [PERSON] знаходилась на повному його утриманні з вересня 2014 року по грудень 2015 року. Також, по причині утворення боргу по сплаті аліментів у значній сумі він не мав матеріальної можливості покрити дану заборгованість, на даний момент дану заборгованість виплачує. Окрім цього, після розлучення він залишив позивачу автомобіль марки «Citroen Jumper», 2001 року випуску, який придбав за власні кошти, створивши натомість достатні умови для життя, нормального фізичного та психічного розвитку неповнолітньої дитини. Загалом у зв'язку з конфліктом, що виник між ним та позивачем, він не мав достатньої можливості проявляти свою турботу стосовно [PERSON], адже колишня дружина налаштовує дитину проти нього. Він не ухиляється від спілкування з неповнолітньою [PERSON] та від виконання обов'язків стосовно останньої, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Позивач та її представник в судовому засіданні позовній вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник просили відмовити в задоволенні позову, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Також, відповідач вказав, що проживає у іншому місті і не має можливості постійно брати участь у вихованні своєї неповнолітньої дочки. Останнім часом він телефонував дочці, однак спроби з нею зустрітися не робив, оскільки не хотів травмувати дитину. Він визнає, що не в повній мірі бере участь у вихованні своєї дитини, однак причиною цього є конфліктні відносини з позивачем. Представник третьої особи підтримала висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Сторонами були заявлені клопотання про допит свідків, які судом задоволені. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та наявні у них докази, доходить наступного висновку. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 01 липня 2004 року, [INFO] народилася [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 листопада 2013 року в справі №569/14811/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей, яке набрало законної сили 19 листопада 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 04 жовтня 1996 року, розірвано, неповнолітніх дітей сторін - дочку [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO], залишено на проживанні з матір'ю (а.с.11). Як слідує з талону реєстрації за місцем проживання, та не заперечується сторонами, неповнолітня [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 лютого 2014 року в справі №569/23770/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, яке набрало законної сили 14 лютого 2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дочок [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], по 500 грн. 00 коп. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 27 грудня 2013 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.13). З розрахунку заборгованості по аліментам від 03 жовтня 2017 року №62368, складеного державним виконавцем Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Невідомським В.В., слідує, що заборгованість по виконанню виконавчого листа №569/23770/13-ц від 21 лютого 2014 року виданого Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дочок [PERSON] та [PERSON] по 500 грн. на кожну дитину щомісячно починаючи з 27 грудня 2013 року до досягнення дітьми повноліття, станом на 30 вересня 2017 року становила 17 661 грн. 29 коп. (а.с.14). Як слідує з висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради від 16 травня 2018 року №08-864 [PERSON] разом із дочкою [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS]. Власником даного будинку є [PERSON] Відповідно до акту обстеження умов проживання встановлено, що сім'я проживає у одноповерховому будинку, який складається з 4-х кімнат, кладової. Є два окремі входи. Матір з малолітньою дочкою, займають дві кімнати та кладову. Загальна площа, якою вони користуються складає 17 кв. м. В помешканні недостатньо місця для повноцінного проживання та розвитку дитини, її відпочинку через малу житлову площу. В кімнатах немає письмового стола для дитини, оскільки недостатньо місця для його розміщення. Опалення в будинку пічне, однак грубкою сім'я не користується через технічні несправності. Крім цих кімнат мати з дочкою користуються двома кімнатами в літній кухні. До літньої кухні підведені газ та вода. Туалет знаходиться на вулиці. [PERSON] навчається в ЗОШ №14 з 2011 року. Відповідно до характеристики із закладу на малолітню встановлено, що [PERSON] цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до її виховання в сім'ї. Регулярно відвідує школу. [PERSON] знаходиться на повному утриманні матері. Дитина прихильна до матері та баби зі сторони матері, яка також бере активну участь у вихованні [PERSON]. Батько не бере участі у вихованні дочки, а саме не відвідує батьківські збори, не підтримує зв'язок з класним керівником та вчителями, не бере участі у роботі батьківського комітету. У бесіді зі спеціалістом служби у справах дітей [PERSON] пояснила, що батько не хоче з нею спілкуватися, не цікавиться її справами, не приходить на день народження, не дарує подарунки. Він приходить до них до дому лише для того, щоб влаштувати сварки з матір'ю. Питання про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітньої дочки [PERSON] розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яка розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення батьків дитини прийняла рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с.122-124). З пояснень позивача слідує, що відповідач не виконує батьківських обов'язків щодо виховання неповнолітньої дочки [PERSON], не цікавиться її життям та здоров'ям, не спілкується з нею, матеріально не допомагає, хоча жодних перешкод для цього у нього немає. Свідок [PERSON], яка є дочкою сторін, в судовому засіданні показала, що з моменту розлучення між батьками батько не приймає участі у вихованні її меншої сестри [PERSON], не спілкується з нею, не відвідує, хоча перешкод у цьому йому ніхто не створює. [PERSON] проживає разом з матір'ю, за адресою: [ADDRESS]. Між батьками існує конфлікт з приводу даного будинку, батько має бажання продати будинок, і на її думку, хоче вижити матір разом з меншою сестрою. Окрім того, вказала, що з моменту розлучення батьків вона проживала спочатку по [ADDRESS], а потім за адресою: [ADDRESS], разом зі своєю бабою, матір'ю батька, і знаходилася на її утриманні, однак нещодавно через суд її виселили з даного будинку. Їй відомо про усну домовленість між батьками про те, що її буде утримувати батько, а меншу сестру матір, однак з моменту розлучення батьків, батько її не утримував, вона перебувала на утриманні баби. Свідок [PERSON], який є товаришем сторін, в судовому засіданні показав, що під час спільного проживання сторін, він позичав відповідачу кошти для купівлі автомобіля, згодом ці кошти були повернуті відповідачем. На купленому за позичені кошти автомобілі відповідач заробляв кошти, а згодом, зокрема і після розлучення, ним користуватися і відповідно заробляти кошти почала позивач. До моменту розлучення сторін відповідач завжди дбав про сім'ю, працював, утримував дітей, був гарним батьком. Після розлучення сторін він став менше з ними спілкуватися, а тому не знає чи приймає участь відповідач у вихованні своєї меншої дочки, йому тільки відомо, зі слів відповідача, що позивач створює йому перешкоди у спілкуванні з дочкою [PERSON], діти перебувають на утриманні позивача. Свідок [PERSON], який є сусідом матері відповідача, в судовому засіданні показав, що тривалий час знає сім'ю [PERSON]. Після розлучення сторони стали проживати окремо, старша дочка сторін [PERSON] з вересня 2014 року почала проживати у матері відповідача, жила там приблизно до двох років, утримували її відповідач та його матір. Згодом [PERSON] виписали з будинку баби через суд, оскільки вона пішла жити до свого співмешканця. Менша дочка сторін [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю. До розлучення вона частіше відвідувала матір відповідача, а з часу розлучення відвідує рідко, на його думку, в зв'язку з тим, що цього не бажає позивач. Також йому відомо, що відповідач не платив аліменти, так як старша дочка перебувала на його утриманні. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін, в судовому засіданні показала, що знає відповідача як гарного сім'янина і батька. Їй відомо, що старша дочка сторін [PERSON] не хотіла жити з матір'ю, відтак вона почала проживати разом з бабою, матір'ю відповідача [PERSON] В період проживання [PERSON] у [PERSON] вона знаходилася на утриманні відповідача. В подальшому, приблизно у вересні 2015 року [PERSON] стала проживати в іншому місці, в зв'язку з чим постало питання про зняття її з реєстраційного обліку. Як встановлено в судовому засіданні відповідач бажає приймати участь у вихованні своєї дочки [PERSON], належно виконувати батьківські обов'язки, заперечує проти позбавлення його батьківських прав. На переконання суду, зазначене свідчить про те, що відповідач певною мірою змінив своє ставлення до дитини та проявляє бажання та намагання брати участь у її вихованні. Як слідує з розрахунку заборгованості по аліментам від 06 лютого 2018 року №23700, складеного державним виконавцем Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Невідомським В.В., заборгованість по виконанню виконавчого листа №569/23770/13-ц від 21 лютого 2014 року виданого Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на дочок [PERSON] та [PERSON] по 500 грн. на кожну дитину щомісячно починаючи з 27 грудня 2013 року до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 01 жовтня 2017 року станом на 06 березня 2018 року відсутня, переплата становить 64,52 грн. Заборгованість по виконавчому документу, що передувала, згідно розрахунку від 08 жовтня 30 вересня 2017 року сплачена в повному обсязі (а.с.107,108). Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Як слідує з рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (пункт 58), сам факт заперечення відповідачем позовної заяви про позбавлення його батьківських прав щодо дочки може свідчити про його інтерес до дитини. Судом не встановлено, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дочки [PERSON] необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Суд звертає увагу і на те, що незалежно від причин припинення виконання своїх обов'язків по вихованню дитини в певний період, відповідач змінив своє ставлення до виховання дитини, має бажання та наміри приймати участь у вихованні своєї дочки, що об'єктивно підтверджується його діями. При вирішенні спору суд погоджується з висновком органу опіки та піклування від 16 травня 2018 року № 08-864 про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно дочки [PERSON]. Суд звертає увагу учасників провадження на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Враховуючи особу відповідача, обставини справи, суд дійшов переконливого висновку про те, що за даних обставин необхідності позбавляти відповідача батьківських прав немає, позов є передчасним. Як встановлено судом з пояснень сторін, їх представників, показань свідків, після розірвання шлюбу між сторонами склався стійкий конфліктний характер відносин, який триває і по даний час. Між сторонами існує спір щодо користування житловим будинком по [ADDRESS], однак судом не встановлено вчинення відповідачем неправомірних дій відносно позивача та неповнолітньої дочки [PERSON], зокрема і щодо виселення їх з вказаного житла. Заява позивача до Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради від 22 лютого 2010 року (а.с.20-22), повідомлення про обставини, що порушують права дітей від 25 березня 2016 року (а.с.23), повідомлення про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення від 23 березня 2016 року (а.с.24), повідомлення про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення від 23 березня 2016 року (а.с.25), заява (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення за ст. 129 КК України та ст. 162 КК України від 09 листопада 2017 року (.а.с59-60), талон повідомлення №006461 про прийняття заяви від 09 листопада 2017 року (а.с.61), відповідь на звернення Рівненського відділу поліції НП ГУНП в Рівненській області від 28 грудня 2017 року (а.с.63), повідомлення про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності по ст.173-2 КУпАП, під час перебування сторін у шлюбі (а.с.65), повідомлення про розгляд адвокатського звернення Рівненського відділу поліції НП ГУНП в Рівненській області від 04 грудня 2017 року №Б-146Аз/200/04-2017 (а.с.66), лист Рівненського відділу поліції НП ГУНП в Рівненській області від 16 листопада 2017 року №19689/200/04-2017 (а.с.67), витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.102), ухвала слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2018 року в справі №569/1194/18 (а.с.103), не є належними та достатніми доказами вчинення неправомірних дій відповідачем відносно неповнолітньої дочки та позивача. Фактично всі ці докази є підтвердженням зверненнями позивача у різноманітні інстанції і, як встановлено в судовому засіданні, жодного рішення відповідними органами про притягнення відповідача до відповідальності прийнято не було. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела наявності обставин, які б свідчили про необхідність винесення рішення про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини. Водночас, суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своєї неповнолітньої дитини. Відмова в позові не позбавляє позивача в подальшому, повторно звернутись до суду з відповідним позовом. Також, суд звертає увагу щодо необхідності продовження пильного контролю за виконанням відповідачем батьківських обов'язків з боку органу опіки та піклування, що відповідає п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав".

Outcome: dismissed