Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернувся в суд із заявою про встановлення факту його постійного проживання однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у встановленому порядку в органах ВРАЦС, посилаючись на те, що вони проживали в побудованому разом житловому будинку № [ADDRESS] з 1983 року і до дня смерті [PERSON] [INFO] року. У зв'язку з викладеним, а також відмовою органів нотаріату видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлої [PERSON], позивач просить визнати майно колишнього колгоспного двору, яке складається із житлового двоповерхового будинку загальною площею 162,4 кв.м., житловою площею 65,0 кв.м, з надвірними будівлями, до яких входять цегляний сарай і камінний погріб, що знаходяться по [ADDRESS], загальною вартістю 63 174,00 гривень, та яке належало померлій [INFO] року [PERSON] відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 12.05.1991 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Деражнянської районної ради народних депутатів від 21.06.1990 року № 86, - спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, позивач також просить визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на 3/4 частки вказаного вище майна спільної сумісної власності подружжя, яким є зазначений житловий будинок загальною площею 162,4 кв.м. з відповідними господарськими спорудами, які за життя належали [PERSON] відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 12.05.1991 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Деражнянської районної ради народних депутатів від 21.06.1990 року № 86, з яких - на 1/2 частку, як за членом колишнього колгоспного двору, та - на 1/4 частку цього спадкового майна як обов'язкову частку в порядку спадкування, а також стягнути з відповідача судові витрати, понесені ним у зв'язку з розглядом справи. В судовому засіданні позивач та його представник свої позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити із викладених в ньому підстав, зазначивши при цьому, що [PERSON] та [PERSON] з 1983 року дійсно проживали в [ADDRESS], вели спільне господарство, побудувавши спільний будинок в [ADDRESS], підтримували шлюбні відносини, як чоловік та дружина та проявляли взаємну подружню турботу до самої смерті [PERSON] В будівництві спірного будинку безпосередню участь брав сам [PERSON], його брат та інші його знайомі та друзі, особисто виконуючи будівельні та оздоблювальні роботи. Не дивлячись на це, син, невістка та онука [PERSON] наразі перешкоджають йому користуватися спільно нажитим з [PERSON] майном та проживати у разом побудованому будинку, що й стало підставою для даного позову. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і подали до суду письмове заперечення, з якого вбачається, що 10.05.1982 року баба відповідачки [PERSON], у відповідності до договору купівлі-продажу купила житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] В даному будинку вона проживала разом з своїм сином і батьком відповідачки [PERSON] - [PERSON] З метою отримання підсобної допомоги [PERSON] прийняла рішення про спільну проживання з [PERSON], однак не однією сім'єю, як стверджує позивач, а в якості наймача-квартиранта, оскільки позивач по справі не мав власного житла і міг виконувати на прохання [PERSON] чоловічу роботу по господарству. Заслухавши пояснення сторін, їх представників та показання свідків, дослідивши матеріали справи та письмові заяви сторін, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом об'єктивно встановлено, що з 1983 року позивач [PERSON] почав проживати спільно з [PERSON] та її сином [PERSON] у шкільному гуртожитку в с. Новосілка Деражнянського району Хмельницької області, який був виділений [PERSON], як вчителю місцевої школи. Протягом періоду з 1983 року і до дня смерті [PERSON] [INFO] року, [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю, вели спільне особисте підсобне господарство, мали спільний бюджет, підтримували сімейно-шлюбні відносини, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки і вирішували разом усі питання життя сім'ї, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Новосілецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області №799 від 23.10.2015 року, згідно якої на день смерті [INFO] року [PERSON] була зареєстрована та проживала [ADDRESS], та за вказаною адресою разом з нею були зареєстровані [PERSON] - співмешканець з 1983 року, син [PERSON] та онука [PERSON] Так, проживаючи спільно однією сім'єю у 1983 році позивач з [PERSON] разом придбали в [ADDRESS] старий будинок із земельною ділянкою для будівництва нового будинку, на якій до 1990 року і побудували цегляний житловий будинок загальною площею 162,4 кв.м., житловою площею 65,0 кв.м. з надвірними спорудами, до яких входили цегляний сарай і камінний погріб. В будівництві зазначеної нерухомості безпосередню участь брав сам [PERSON], його брат та інші його знайомі та друзі, особисто виконуючи будівельні та оздоблювальні роботи. Зазначений вище спірний будинок був зареєстрований в Хмельницькому обласному бюро технічної інвентаризації за № 70 на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого була [PERSON], і на який 12.05.1991 року на підставі рішення виконавчого комітету Деражнянської районної ради від 21.06.1990 року № 86 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок. Вказані обставини, наряду з наявними в матеріалах справи письмовими доказами, були повністю підтверджені показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON]Є.(брата позивача) та [PERSON], які також підтвердили, що за період ведення будівництва більшістю відповідних питань займався саме позивач [PERSON], який організовував виписку, придбання і поставку будматеріалів, оформляв документи на будівництво у сільській раді та БТІ м. Деражня, а також приймав безпосередню участь та надавав посильну допомогу під час проведення будівельних робіт, оплачував вартість використаних на будинок та прибудинкові будівлі будівельних матеріалів, із власних коштів проводив розрахунок з будівельниками за виконану роботу, був фактичним господарем двору, хоча в документах головою двору значилася [PERSON], яка в свою чергу, допомагала йому виконуючи жіночу роботу по приготуванню їжі працівникам, тощо. Водночас, факт постійного проживання однією сім'єю [PERSON] і [PERSON] також опосередковано підтвердили і свідки сторони відповідача. Так, невістка [PERSON] - [PERSON], дала показання про те, що [PERSON] дійсно представляла [PERSON] перед жителями села своїм законним чоловіком проживаючи з ним в одному будинку, проте роблячи це, так би мовити, «про людське око», в підтримку свого соціального статусу, а син [PERSON] - [PERSON] та його дочка і онука [PERSON]- відповідач [PERSON], взагалі пояснили, що все життя називали [PERSON] не інакше, як «батя» та «дід» відповідно і сприймали його, як рідну їм людину. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Новосілецькою сільською радою Деражнянського району Хмельницької області від 22.07.2014 року серії [NUMBER], у зв'язку з чим відкрилась спадщина на належне померлій спадкове майно, яким є житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] загальною вартістю 63 174,00 грн. Однак, після проведення поховання [PERSON] позивачеві стало відомо про те, що за життя [PERSON] без його згоди заповіла побудований за спільні кошти та спільними зусиллями спірний житловий будинок з надвірними будівлями своїй онуці [PERSON], а все інше належне їй майно - своєму синові [PERSON], що підтверджується дослідженим в судовому засіданні заповітом від 16.07.2014 року. Звернувшись до нотаріальної контори для оформлення спадщини після смерті [PERSON] позивач, відповідно до повідомлення нотаріуса від 25 грудня 2014 року № 1695/02-14, отримав відмову у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом з рекомендацією звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім'єю з спадкодавцем. Так, положеннями ч. 2 ст. 256 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 5 в п.11 роз'яснено, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 256 ЦПК України може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08.07.1944 року і тривали до смерті одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстрований в органах РАЦС. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають, а у відповідності до п. 5 ст. 256 ЦПК України, може бути встановлено факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, як у даному випадку. Разом з тим, пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними». Як вбачається з позовної заяви, встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю позивача із спадкодавцем не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини має значення для визнання його спадкоємцем після смерті спадкодавця і надання йому права на спадкування за законом спадкового майна померлої співмешканки. Таким чином, доказами, на підставі яких суд установлює той факт, що [PERSON] дійсно постійно проживав однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу у житловому будинку № [ADDRESS], з 1983 року до дня її смерті [INFO] року, поряд з наведеними вище доказами, являються також копії погосподарських книг спірного домоволодіння по [ADDRESS], згідно яких сімейний статус [PERSON] по відношенню до [PERSON] органами місцевого самоврядування був однозначно визначений, як «співмешканець», а також довідки Новосілецької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області за №799 та №800 від 23.10.2015 року, згідно яких [PERSON], як голова колгоспного двору (домоволодіння), вела спільне господарство з співмешканцем [PERSON], який по даний час зареєстрований за адресою знаходження спірного житлового будинку. На переконання суду, саме формальним зазначенням [PERSON] головою колгоспного двору пояснюється і оформлення на її ім'я рахунків на оплату за електроенергію в 2011-2014 роках на користь Деражнянського РЕМ ВАТ ЕК «Хмельницькобленерго» та акту № 544-м приймання виконаних підрядних робіт за 18.10.2007 року Деражнянської філії АТ «Хмельницькгаз», що з огляду на досліджені зазначені вище докази, не спростовує факту її спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю. При оцінці наявних у даній справі доказів за своїм внутрішнім переконанням суд враховує, що ч. 4 ст. 61 ЦПК України, містить норму, за якою вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, з огляду на зазначену норму, окремої уваги заслуговує долучена до матеріалів даної цивільної справи розглянута Деражнянським районним судом Хмельницької області справа про адміністративне правопорушення № 673/567/14-п відносно позивача [PERSON] за вчинення ним відносно [PERSON] правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП «Вчинення насильства в сім'ї, невиконання захисного припису або непроходження корекційної програми», за яке на нього було накладено стягнення у виді штрафу. Зокрема, в тексті постанови суду від 05.05.2014 року та наявних в справі поясненнях потерпілої [PERSON], правопорушника [PERSON], свідків [PERSON] (згаданої вище невістки [PERSON].) та [PERSON] позивач [PERSON] значиться, саме як співмешканець потерпілої [PERSON], що також відповідає диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та підтверджує факт проживання позивача [PERSON] та [PERSON] саме однією сім'єю в розумінні дружини і чоловіка. В підтвердження викладеного, приписами статті ст. 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Крім того, відповідно до ст. ст. 60 та 61 Сімейного кодексу України, "майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації", а ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 цього ж Кодексу визначено, що «дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу і у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина і чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом". Статтею 74 Сімейного кодексу України визначено, що "якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними і на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебували в зареєстрованому шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу". Як зазначено у ст. 72 Сімейного кодексу України, "позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано". В свою чергу, в статті 17 Закону України "Про власність", який діяв на час набуття права на спільне нерухоме майно, зазначено, що "майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними". Цим законом припинена спільна сумісна власність членів колгоспного двору. З цього часу, тобто з 15.04.1991 року, кожний член колгоспного двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних, мав право власності на рівну частку в його майні, тобто на праві спільної часткової власності. Правовідносини, які виникли до 15.04.1991 року, тобто до введення в дію Положень Закону України «Про власність», зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15.04.1991 року , підлягають вирішенню за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР (1963 року), яка регулювала право власності колгоспного двору, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу ). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці, землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані за спільні кошти. Згідно ст.121 ЦК УРСР, володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. В силу ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР, розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 вказано: роз'яснити судам, що положення статтей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюється на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі,хвороба); б) розмір частки члена колгоспного двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарському двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; в) згідно зі ст.. 4 постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Разом з тим, відповідно до ст. 355 Цивільного кодексу України "майно, що є у власності двох і більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно)". Статтею 368 цього ж кодексу визначено, що "спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, а «майно, набуте подружжям за час шлюбу в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом". Виходячи з положень ст. 372 Цивільного кодексу України "майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом". Нормами ст.ст. 1216, 1218, 1231 Цивільного кодексу України зазначено, що "Спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1226 Цивільного кодексу України визначено, що "частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі". Окрім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1235, ст. 1241 Цивільного кодексу України, в яких зазначено, що "Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині". Відповідно до статті 1264 ЦК України У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкоємцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, оскільки на час відкриття спадщини [PERSON] перебував у віці 62 років і являвся непрацездатним, тому, незалежно від змісту заповіту, у всякому випадку також має право на обов'язкову частку у спадковому майні. Разом з тим, статтями 1278 та 1279 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення. У відповідності до п. 5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Таким чином, дослідивши матеріали цивільної справи, суд, встановивши обставини і визначені відповідно до них правовідносини, вважає позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню щодо встановлення юридичного факту постійного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу у житловому будинку № [ADDRESS], з 1983 року до дня смерті [PERSON], тобто до [INFO] року, оскільки метою встановлення такого факту є врегулювання позивачем юридичних питань в сфері правовідносин спадкування. Водночас, позов [PERSON] підлягає задоволенню також і в частині визнання майна колишнього колгоспного двору, яке складається із вказаного вище житлового двоповерхового будинку загальною площею 162,4 кв.м. та іншого нерухомого майна, яке за життя належало померлій [INFO] року [PERSON], - спільною сумісною власністю подружжя з одночасним визнанням за [PERSON], в порядку спадкування за законом, права власності на 3/4 частки майна спільної сумісної власності подружжя, яким є зазначене нерухоме майно, з яких - на 1/2 частку, як за членом колишнього колгоспного двору, та - на 1/4 частку цього спадкового майна, як обов'язкову частку в порядку спадкування з огляду на його похилий вік та непрацездатність. На підставі викладеного та

Outcome: approved