Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він з 30 березня 1999 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Укрспецторг» на посаду директора (за рішенням загальних зборів найменування товариства змінено на «Промзіз-інжиніринг» та підтвердженого його повноваження). За рішенням загальних зборів 18 травня 2018 року були внесені відомості про зміну керівника підприємства. За рішенням суду вищевказане рішення загальних зборів було визнано недійсним, скасовано реєстраційну дії щодо зміни керівника підприємства. При його звільненні жодного наказу не видавалось, а підставою для звільнення було рішення зборів, жодних розрахунків з ним проведено не було. Вважає, що трудові відносини з відповідачем не були припинені. Разом з тим, приступити до виконання своїх обов`язків після судового рішення він не мав змоги, оскільки йому перешкоджали у появленні на роботі. З метою поновлення на роботі, ним на адресу відповідача направлена вимога про скликання загальних зборів, до порядку денного яких було включено питання про поновлення його на посаді керівника. Незважаючи на отримання листа ще у березні 2019 року загальні збори не були скликані. Оскільки його безпідставно було звільнено з посади, тому відповідач має сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 травня 2018 року по 16 квітня 2019 року в розмірі 89\~364,96 грн. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст. 2, 21, 24, 47, 235, 236 КЗпП, ст.ст.19, 28, 141, 175, 177, 279, 430 ЦПК України просив суд стягнути з ТОВ «Промзіз-інжиніринг» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі, визначеному на дату ухвалення рішення по справі (а станом на 16 квітня 2019 року 89\~364,96 грн.); судові витрати покласти на відповідача. Не погоджуючись з позовом ТОВ «Промзіз-інжиніринг» подали письмовий відзив. Вказали, що звертаючись до суду з позовом [PERSON] безпідставно ототожнює захист корпоративних прав з трудовими відносинами. Так, учасниками товариства є [PERSON] (частка 67%) та [PERSON] (частка 33%). Нагальна необхідність проведення позачергових загальних зборів 18 травня 2018 року була зумовлена назрілим конфліктом між учасниками, [PERSON] , перебуваючи на посаді, не виконував належним чином своїх обов`язків, приходив на роботу періодично, виключно, коли вважав це за потрібне. 18 травня 2018 року за рішенням загальних зборів директора підприємства було призначено [PERSON] , а за рішенням зборів 24 липня 2018 року було призначено на посаду директора товариства [PERSON] . На цих зборах був присутній Олін Д.О., але підписувати будь-які документи відмовився. На даний час товариство здійснює підготовку для проведення загальних зборів товариства за ініціативою [PERSON] . Зазначили, що хоч і рішенням суду було визнано недійним рішення загальних зборів товариства, але це були формальні порушення, пов`язані з відсутністю належного повідомлення позивача про проведення загальних зборів, тобто порушення його корпоративних прав як учасника товариства. А згідно статуту товариства, директор призначається і звільняється саме за рішенням загальних зборів. Вказали, що позивачем не оспорено рішення зборів про призначення директора [PERSON] , за рішенням суду його не поновлено на роботі, а виплата середньомісячного заробітку можливе лише при поновленні працівника за попереднім місцем роботи. Вважають, що трудові відносини з [PERSON] були припинені ще 18 травня 2018 року, а виплачені суми заробітної плати позивачу після його звільнення є помилково нараховані та сплачені. Також подані позивачем акти про недопуск до роботи вважають спеціально створеними доказами для судового розгляду, судові витрати в розмірі 10\~000 грн. є необґрунтованими. Просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача Оліна [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила суд задоволити позов. У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] .В [PERSON] , [PERSON] О.Б. проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що згідно наказу ТОВ «УКРСПЕЦТОРГ» № 1 від 30 березня 1999 року та протоколу № 1 від 01 лютого 1999 р. з 30 березня 1999 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду директора. Рішенням загальних зборів учасників цього товариства, оформленим протоколом № 22 від 08.04.2014р., найменування підприємства змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ». Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ», оформленим протоколом № 1 від 17.04.2014р., підтверджені повноваження Позивача, як директора цього Товариства. Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 18 травня 2018 року керівником ТОВ «ПРОМЗІЗ- ІНЖИНІРИНГ» вказаний [PERSON] . 21 травня 2018 року до реєстру був внесений запис про зміну керівника підприємства на [PERSON] на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ» від18 травня 2018 року (протоколу № 18/05-18). Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Рішенням Господарського суду Київської області від 11 вересня 2018 року (справа №911/1380/18), залишеним без змін Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14 січня 2019 року позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ» (08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт. Коцюбинське, вул. Пономарьова 32, код ЄДРПОУ 30348157), що оформлені протоколом № 18/05-18 від 18.05.2018. Скасовано реєстраційну дію, здійснену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМЗІЗ-ІНЖИНІРИНГ" (08298, Київська обл., м. Ірпінь, смт Коцюбинське, вул. Пономарьова, буд. 32, код ЄДРПОУ 30348157): внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах: 21.05.2018 13571070026003540: Кукла Світлана Олександрівна: Київська обласна філія комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу»; зміна керівника юридичної особи. При розгляді даної справи судом встановлено, що позивачем заява про звільнення з посади директора не подавалась та цей факт не заперечується сторонами, позивачем заявлялось клопотання про витребування цієї заяви, проте, представником відповідача у судовому засіданні повідомлено, що на підприємстві вказана заява відсутня. Згідно частини 1 статті 21 КЗпП, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 статті 24 КЗпП встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок припинення трудового договору, в тому числі його розірвання, визначений в статтях 36-47 КЗпП. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (частина 2 статті 47 КЗпП). Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ни.м орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З пояснень сторін встановлено, що копія наказу про звільнення не видався, розрахунок на дату звільнення не проводився, а підставою звільнення було рішення загальних зборів 18 травня 2018 року. При вирішення спору, суд приймає судову практику. Так, рішенням Київського апеляційного господарського суду від 13 жовтня 2016 року у справі № 910/3353/15-г позов [PERSON] З задоволено. Визнано недійсними збори учасників ТОВ Плато плюс" від 20 січня 2015 року, оформлені протоколом від 20 січня 2015 року № 1. скасовано рішення цих зборів від 20 січня 2015 року, скасовано реєстраційну дію щодо змін до відомостей про юридичну особу ТОВ "Плато Плюс", не пов`язану зі змінами до установчих ДОК) ментів, проведену на підставі протоколу зборів учасників від 20 січня 2015 року № 1. Цим рішенням суду встановлено, що [PERSON] не повідомлено про проведення загальних зборів ТОВ "Плато Плюс" 20 січня 2015 року і що він не брав участі у цих зборах, що вказує на порушення прав учасника та директора вказаного товариства - позивача в справі. Суди врахували зазначені факти під час ухвалення рішення в цій справі, законність прийняття такого рішення ТОВ "Плато Плюс" не перевірялася, оскільки правову оцінку рішенню зборів учасників від 20 січня 2015 року, яким звільнено ОСОБАЗ з посади, уже надано під час розгляду іншої справи (№ 910/3353/15-г) і недійсність та скасування рішень зборів учасників ТОВ "Плато плюс" від 20 січня 2015 року з огляду на частину третю статті 61 ЦПК України має нреюдиційне значення для цієї справи. Також Велика Палата зазначила: право працівника на отримання копії наказу про звільнення є абсолютним, оскільки є складовою права на інформацію про роботу на підприємстві, необхідним для забезпечення інших прав звільненого працівника - подальшого працевлаштування, пенсійного забезпечення тощо. Реалізація вказаного права не обмежується строками статті 233 КЗпП України. Фактичне надання наказу по звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу є беззастережним обов`язком роботодавця (частина друга статті 47 КЗпП України). В разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудове законодавство покладає саме на останнього обов`язок видати працівнику копію наказу про звільнення з роботи в день звільнення. Посилання відповідача, що [PERSON] не був поновлений на посаді і як наслідок відсутність необхідності сплачувати заробіток суд до уваги не бере, оскільки хоч за рішенням суду [PERSON] дійсно не було поновлено, але визнано недійсним рішенням суду рішення загальних зборів щодо звільнення позивача і залишилось чинним рішення зальних зборів №1 від 17 квітня 2014 року щодо підтвердження повноважень [PERSON] як директора товариства. Крім того, з пояснень представника відповідача та матеріалів справи вбачається, що з березня 2019 року на вимогу [PERSON] про скликання загальних зборів щодо поновлення позивача товариством проводяться дії щодо їх скликання, але доказів цим обставинам суду не надав. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року передбачено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами. У відповідності до ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, що розглядає трудовий спір, одночасно виносить рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, що розглядає трудовий спір, приймає рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Позивач просив стягнути з товариства на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 травня 2018 року по день винесення рішення по справі, тобто до 16 вересня 2019 року. З поданих сторонами доказів суд приходить до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21 травня 2018 року по день винесення рішення по справі, тобто до 16 вересня 2019 року складає 129\~559, 68 грн. Згідно Довідки від 21.09.2018 № 0000001190592804, позивач за березень 2018 року отримав 6 440,00 грн. заробітної плати, зокрема: 19.03.2018-3 066,82 грн., 04.04.2018-3 373,18 грн., і за квітень - 6 440,00 грн., зокрема: 19.04.2018 - 2 898,00грн., 04.05.2018 - 3 542,00 грн. Згідно із пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 розділу IV «Податок на доходи фізичних осіб» Податкового кодексу України, пункту 16і підрозділу 10 розділу XX «Інші перехідні положення» ПК, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь фізичної особи, зобов`язаний із суми такого доходу за його рахунок утримувати податок на доходи фізичних осіб і військовий збір, використовуючи ставки, визначені в ст. 167 ПК (18%), і пп. 1.3 п. 16і підрозділу 10 розділу XX ПК (1.5%). Таким чином, заробітна плата Позивача у цих місяцях складала: 6 440,00 : (100% - 18% - 1,5%) = 8 000,00 грн. Кількість робочих днів у березні 2018 року становила 21 день, а у квітні - 20 днів. Отже, розмір середньоденної заробітної плати Позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата складає: (8 000,00 грн. + 8 000,00 грн.): (21 д. + 20 д.) = 390,24 грн. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Кількість робочих днів вимушеного прогулу (з 21.05.2018 р.) по день винесення рішення по справі, а саме 16.09.2019 року) становить 332 дні. Відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За ст.236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина „судового розгляду". Разом з тим, суд враховує, що даний спір є не щодо поновленні на роботі, а щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а в силу ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом стягнення середнього заробітку, а відтак і про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved