Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

17 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до інспектора 3 батальйону 4 роти Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенанта поліції Куркан О.С., в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП18 №045478 від 15 квітня 2019 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 квітня 2019 року відповідачем було винесено оскаржену постанову, в якій зазначено: що 15 квітня 2019 року о 13 год. 34 хв. на 20 км. автодороги М-14 водій рухався із швидкістю 76 км/год. в зоні дії дорожнього знаку 3.29 (обмеження максимальної швидкості 50 км/год.), чим порушив п. 12.9 "б" ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн. Однак, як зазначає позивач, вказана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, так як під час розгляду інспектором поліції справи про адміністративне правопорушення, він заперечував факт перевищення максимальної швидкості руху автомобіля, звернувся до відповідача з клопотанням про надання йому доказів наявності на 20 км. автодороги М-14 обмеження максимальної швидкості руху транспортних засобів - 50 км/год., вказане клопотання відповідачем було проігноровано та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Відповідач - інспектор 3 батальйона 4 роти УПП в Одеській області Куркан О.С. в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно та належним чином, своїм правом на подання відзиву та заперечень проти позову не скористався. Представник третьої особи - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, представником третьої особи наданий відзив на позов, в якому він просить відмовити у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступні факти: Згідно положень ч.2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. У відповідності до положень ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. За положеннями ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до положень ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно постанови серії ДП18 №045478, винесеної інспектором 3 батальйона 4 роти Управління патрульної поліції в Одеській області лейтенантом Куркан О.С., 15 квітня 2019 року о 13 год. 34 хв. на 20 км. автодороги М-14 водій рухався із швидкістю 76 км/год. в зоні дії дорожнього знаку 3.29 (обмеження максимальної швидкості 50 км/год.), чим порушив п. 12.9 "б" ПДР та\~скоїв адміністративне\~правопорушення,\~передбачене ч.1\~ст.122\~КУпАП,\~застосовано адміністративне\~стягнення у\~виді штрафу\~у розмірі\~255\~грн. (а.с.5). Відповідно до положень п.1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР. Так, приписами п.12.9 "б" Правил дорожнього\~руху України визначено, що водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак 3.29. За вчинення адміністративного правопорушення, склад якого полягає у перевищенні встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, передбачена відповідальність згідно ч.1 ст.122 КУпАП. Відповідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви з огляду на наступне. Суд зазначає, що у справах за позовом фізичної особи щодо оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності на суб`єкта владних повноважень в силу приписів статті 77\~КАС України покладається обов`язок доказування правомірності своїх дій у разі, якщо останній заперечує проти позову. Докази, надані відповідачем по справі, мають бути належним чином досліджені судами першої та апеляційної інстанцій із наданням їм відповідної правової оцінки на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року №14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення. Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. На підтвердження факту порушення позивачем правил щодо обмеження швидкості руху, представником третьої особи разом із письмовим запереченням проти позову, надано оптичний диск із відеозаписом на файлі 1555335256_В8000_0415_133416.jmf, зафіксований лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 № TC000523; а також відеозапис здійснений із службового автомобіля поліцейських ділянки дороги, на якій застосовано спупінчасте обмеження швидкості руху транспортних засобів, а саме: встановлено дорожні знаки 3.29 "Обмеження максимальної швидкості руху" спочатку - 70 км/год. потім 50 км/год., при чому, як вбачається із вказаного відеозапису разом із дорожнім знаком 3.29 - 50 км/год використано табличку 7.2.1 "відстань до об`єкта", але оскільки напис на ній затулений перешкодою у вигляді зеленого насадження напис на ній побачити неможливо. При дослідженні вказаних документів на предмет їх належності і допустимості, повноти та достатності для визнання правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень, суд констатує наступне. Суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначення прав, обов`язків і відповідальності суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання регулюються Законом України "Про дорожній рух" та актів законодавства України, що видаються до нього (ст.ст.1, 2 ЗУ "Про дорожній рух"). Згідно ч.3 ст.41 ЗУ "Про дорожній рух" порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень п.1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР. Так, згідно вимог підпункту "б" пункту 12.9 Правил дорожнього руху водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил. Дія заборонних знаків поширюється до найближчого перехрестя, перед яким вони встановлені, або до знака, що скасовує дію заборонних знаків. Відповідно до вимог ДСТУ 4100-2002 "Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування" дорожні знаки повинні розташовуватись так, щоб їх добре бачили учасники дорожнього руху як у світлий, так і в темний час доби, була безпечна зручність експлуатації і обслуговування, а також було неможливе їх навмисне пошкодження. При цьому вони не повинні бути затулені від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами (зеленими насадженнями, щоглами зовнішнього освітлення тощо) (п.10.1.1 ДСТУ 4100-2002). Знак 3.29 повинен застосовуватись, щоб заборонити рух всіх транспортних засобів з більшою швидкістю, ніж зазначено на знаку, у разі потреби введення на ділянці дороги іншої максимальної швидкості, ніж на попередній ділянці (п.10.5.25 ДСТУ 4100-2002). Дія знаку 3.29 поширюється від місця установлення до найближчого перехрестя за знаком, а в населеному пункті у разі відсутності перехресть - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) польових, лісових та інших доріг без покриття, перед якими не встановлені знаки пріоритету. Зазначені знаки повинні бути повторно установлені після закінчення населеного пункту або безпосередньо за перехрестям у разі необхідності збереження обмежень, введених знаком, установленим відповідно до перехрестя або кінця населеного пункту. У разі необхідності зону дії знаків допускається зменшувати: зокрема для знака 3.29 - використанням таблички 7.2.1 (якщо зона дії не перевищує 100 м). Зону дії знака 3.29 допускається зменшувати установленням знака 3.29 з іншим значенням максимальної швидкості руху (п.10.5.36 ДСТУ 4100-2002). Обмеження швидкості руху відноситься до заходів організації і безпеки дорожнього руху. Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст.27 ЗУ "Про дорожній рух" організація дорожнього руху на автомобільних дорогах, вулицях та залізничних переїздах здійснюється із застосуванням технічних засобів інформаційно - телекомунікаційних та автомобільних систем керування та нагляду за дорожнім рухом відповідно до правил і стандартів, а також на основі проектів і схем організації дорожнього руху, погоджених із відповідними підрозділами Національної поліції. Організація дорожнього руху здійснюється спеціалізованими службами, що створюються відповідними органами: на автомобільних дорогах, що перебувають у власності територіальних громад, - органами місцевого самоврядування; на інших автомобільних дорогах - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами; на залізничних переїздах - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки на залізничному транспорті. Правовим аналізом вказаних нормативних положень встановлено, що належним доказом перевищення позивачем максимальної швидкості в зоні дії дорожнього знака 3.29 має бути відповідна схема організації дорожнього руху на вказаній ділянці (20 км.) автомобільної дороги М-14, затверджена центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами та погоджена із відповідними підрозділами Національної поліції. Доказування в адміністативному судочинстві не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Позивач в суді не заперечував того факту, що зафіксована лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 № TC000523 швидкість руху його автомобіля, яка зазначена в оскаржуваній постанові відповідає дійсності, проте стверджує, що на вказаній ділянці дороги вже не діяв знак ПДР 3.29 щодо обмеження максимальної швидкості руху - 50 км/год. тому заперечував факт порушення ним вимог підпункту "б" пункту 12.9 ПДР України і, відповідно, вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. Нормативними положеннями\~ч.2\~ст.77\~КАС України\~визначено,\~що вадміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. З огляду на викладене судом не встановлено доказового відношення наданих УПП в Одеській області оптичного диску із відеозаписом на файлі 1555335256_В8000_0415_133416.jmf, зафіксованого лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 № TC000523; а також відеозапису здійсненого із службового автомобіля поліцейських ділянки дороги, до обставин адміністративного правопорушення викладеного в оскаржуваній постанові. Інших доказів, передбачених ст.ст.251, 252 КУпАП, на підтвердження обставин, викладених в оскаржуваній постанові, відповідачем не надано, посилань на довідку результатів\~здійснення контролю\~із зазначенням\~часу і\~місця його\~проведення оскаржувана постанова не містить. Так, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі і закріпленій в ст.62\~Конституції України презумпції невинуватості. Згідно приписів ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Частиною першою ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів. У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі Алене де Рібермон проти Франції Європейський суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин. Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи про адміністративне правопорушення не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо винуватості повинні тлумачитися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам закону, що має суттєве значення для вирішення справи по суті, та унеможливлює винесення постанови про визнання правопорушника винним. Отже, постанова серії ДП18 №045478 від 15 квітня 2019 року по справі про адміністративне правопорушення винесена без достатніх доказів наявності у діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення та без встановлення всіх обставин справи, що виключає її законність. Відповідач - працівник органу Національної поліції, при вирішенні питання про наявність чи відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, при накладенні адміністративного стягнення, не вжив заходів для забезпечення всебічного повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, розглянув справу про адміністративне правопорушення всупереч положенням Кодексу України про адміністративні правопорушення , не врахував достатність та допустимість доказів, наявність вини позивача, без достатніх підстав виніс постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Положеннями п.3 ч.1 ст.293 КУпАП передбачено, що розглядаючи скаргу на постанову про адміністративне правопорушення, перевіряючи законність та обґрунтованість винесеної постанови, суд може прийняти рішення про скасування постанови і закриття справи, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Ці положення Кодексу України про адміністративні правопорушення повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30 травня 2018 року по справі №337/3389/16-а. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову та скасування постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.132-1 КУпАП. Відповідно до п.1 ч.1 ст.247\~КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. На підставі викладеного,

Outcome: approved