Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Направленою первісною заявою ПАТ КБ "НАДРА" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію (далі за текстом скорочено первісний позивач, банк, або позичальник) просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором. Такі вимоги були обґрунтовані тим, що відповідачі не виконують взяті на себе зобовязання за кредитним договором та договорами поруки, що порушує права первісного позивача в зв'язку з чим, утворилась заявлена заборгованість. Представник відповідача [PERSON] Вілюс, в судовому засіданні, вимоги не визнав та просив суд відхилити, враховуючи наступні доводи: 1)первісним позивачем не було доведено факт видачі кредиту; 2)нарахування комісії суперечить законодавству; 3)нарахування пені суперечить законодавству; 4,5)просив суд застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення відсотків та неустойки; 6,7)відсотки нараховані не вірно; 8)заявлена сума про стягнення тіла кредиту завищена; 9)в зв'язку із збільшеними вимогами по стягненню відсотків, тіла та пені збільшилась відповідальність поручителів, що вимагає договори поруки вважати припиненими; 10)договори поруки слід вважати припиненими на підставі положень ч. 4 ст. 559 ЦК України (а.с.95 97 заперечення відповідача); 11)представник даного відповідача просив зменшити розмір пені в зв'язку із скрутним його майновим становищем та економічною ситуацією в Україні. Відповідач [PERSON], яка є дружиною відповідача [PERSON] (як повідомляв представник останнього протягом усього розгляду справи та в останньому судовому засіданні тощо) та будучи зареєстрованим із чоловіком за однієї адресою, була належним чином, завчасно та неодноразово повідомлена про дату час та місце слухання справи, однак в суд не з'явилась і у зв'язку з чим судом було вирішено проводити розгляд справи у відсутність такого відповідача. [PERSON] разом із представником, в судовому засіданні, вимог не визнали та просили суд їх відхилити адже підтримують доводи представника [PERSON] про припинення поруки та крім цього стверджували, що підстав для стягнення заборгованості з поручителів не має, оскільки банком не були виконані умови зобовязання. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні, вимог не визнав та власної позиції щодо заявлених вимог не зазначив із скаргами на те, що не готовий до слухання справи. При цьому, представник даного відповідача не зміг дати відповідь на запитання головуючого чому, його довіритель, будучи обізнаним про існування даної справи з 16 червня 2015 року, вирішив укласти угоду за день до проведення останнього засідання у справі та прийняття рішення. Такі дії відповідача [PERSON] розцінені судом як зловживання процесуальними правами задля затягування і без того тривалого розгляду справи. Останнє, в свою чергу, теж результат зловживання процесуальними правами інших учасників задля штучного відтермінування вирішення даної справи. [PERSON] подав зустрічний позов до ПАТ КБ "НАДРА" та [PERSON], яким просив визнати припиненим з ним договір поруки на підставі положень ч. 4 ст. 559 ЦК України. Заслухав пояснення учасників розгляду, дослідив наявні у справі докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. 25 квітня 2007 року між ВАТ КБ "Надра", правонаступником якого є ПАТ "КБ "Надра" (а.с.27), та Вілюсом [PERSON] (надалі за текстом відповідач 1) укладено кредитний договір № 25/04/2007/978-І/198 (а.с.11-12), згідно умов якого останньому надано кредит в сумі 56\~700,00 Євро з кінцевим терміном повернення 25 лютого 2022 року та сплатою 12,99% річних за користування кредитом. Виконання зобовязань відповідачем 1 за вказаним кредитним договором забезпечено: 1) укладеним між позивачем та [PERSON] (надалі за текстом відповідач 2) договором поруки № 25/04/2007/978-І/198/1 від 25 квітня 2007 року (а.с.13); 2) укладеним між позивачем та [PERSON] надалі за текстом відповідач 3) договором поруки № 25/04/2007/978-І/198/2 від 25 квітня 2007 року (а.с.14); укладеним між позивачем та [PERSON] надалі за текстом відповідач 4) договором поруки № 25/04/2007/978-І/198/3 від 25 квітня 2007 року (а.с.15). Згідно п. 1.1 вказаних правочинів (договорів поруки) поручителі поручаються перед кредитором за належне виконання відповідачем 1взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 25/04/2007/978-І/198/1 від 25 квітня 2007 року. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 7 травня 2013 року (а.с.16) ухвалено стягнути з відповідачів 1-4 в солідарному порядку на користь ВАТ КБ "Надра" заборгованість за вищевказаним кредитним договором у сумі 606\~740,70 гривень, яка виникла станом на 5 серпня 2009 року. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 28 січня 2016 року (а.с.167-168), яке 22 березня 2016 року залишене без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області (а.с.169-170), відповідачу 1 відмовлено за безпідставністю у позові до ПАТ "КБ "Надра" про визнання недійсним окремих положень згадуваного вище кредитного договору від 25 квітня 2007 року. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача 1 (а.с.17-19), остання, станом на 20 квітня 2015 року, складає 46\~493,78 Євро та 4\~886\~907,09 гривень, з яких: 42\~592,95 Євро заборгованість по сплаті відсотків (в тому числі прострочена); 3\~900,83 Євро заборгованість по сплаті комісії (в тому числі простроченої); 4\~757\~791,28 гривня (гривневий еквівалент у Євро станом на дату розрахунку 208\~933,96 Євро) пеня за прострочення сплати кредиту; 121\~115,81 гривень гривня (гривневий еквівалент у Євро станом на дату розрахунку 5\~670,00 Євро) штраф за порушення умов кредитного договору. Зазначені правовідносини врегульовані та відповідають наступним нормам матеріального права. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України.) Кредитний договір за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1-2 ст. 554 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Проаналізував досліджене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та необхідністю відхилення зустрічного, виходячи з наступного. Стосовно первісного позову. Суд вважає, що досліджені матеріали справи, в тому числі наявне рішення суду, яке набуло законної сили про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, повністю спростовують доводи відповідача позичальника щодо неотримання кредиту. Доповненням до таких висновків суду слугує і позиція самого представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до деяких вимог, зменшення пені в зв'язку із скрутним матеріальним становищем тощо. Часткове погашення кредиту відповідачем позичальником, в свій час, підтверджує факт отримання ним кредитних коштів за договором тощо. Дані висновки суду спростовують повністю доводи представника відповідача викладені у пункті 1 заперечень (а.с.95) щодо ненадання кредитних коштів. Таким чином, суд вважає доведеним факт видачі кредиту і наявними підстави для проведення банком нарахувань за його користування за певний період. Також, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення відсотків та комісії за управління кредитом за період часу з 4 квітня 2009 року по 5 серпня 2009 року, оскільки рішенням Корольовського районного суду від 7 травня 2013 року прострочена заборгованість за даним кредитним договором була стягнута за такий час (а.с.16). Так, зазначеним судовим актом було стягнуто як відсотки так і комісія включно до 5 серпня 2009 року і порушені права банку щодо даного правочину вже були захищені (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). В решті, нараховані суми заборгованості, які заявлені позивачем, підлягають до часткового задоволення лише з відповідача позичальника. Позов підлягає до часткового задоволення, оскільки підлягає до застосування строк позовної давності. Вимоги до інших співвідповідачів поручителів, суд вважає безпідставним. Так, наведені і навіть не спростовувані під час слухання справи доводи представника відповідача позичальника про застосування строку позовної давності є слушними. Дійсно, банком позов було як надруковано так і подано наручно до канцелярії суду 26 травня 2015 року (а.с.2). У вимоги включені періоди нарахування відсотків з 4 квітня 2009 року по 19 квітня 2015 року; комісія за управління кредитом за період часу з 4 квітня 2009 року по 31 березня 2015 року та пеня з 20 квітня 2014 року по 19 квітня 2015 року. Такі фактичні обставини справи та наведені норми матеріального права дають достатні підстави вважати про пропуск строку позовної давності позивачем і не наведення взагалі причин такого пропуску, що вимагає задовольнити заяву про застосування строку позовної давності. До стягнення підлягає період з 26 травня 2012 року по 19 квітня 2015 року вимоги про стягнення відсотків (періодичних платежів), комісії за управління кредитом та з 26 травня 2014 року до вимог про стягнення пені. Відповідно, період з 5 серпня 2009 року по 25 травня 2012 року стосовно відсотків та комісії за управління кредитом та з 20 квітня 2014 року по 25 травня 2014 року стосовно пені позов має бути відхиленим за пропуском строку позовної давності. При цьому, сума, що підлягає до стягнення з відповідача позичальника становить - 217 701,56 Євро, або еквівалент в гривні за курсом (1 Євро 22,771747 гривень) заявленим банком 4 957 444, 85 гривень. Дана сума включає в себе: --20 070,98 Євро заборгованості за відсотками за період часу з 26 травня 2012 року по 19 квітня 2015 року; --1 854,14 Євро заборгованості за комісії за управління кредитом за період часу з 26 травня 2012 року по 31 березня 2015 року; --190 106,44 Євро пені за період часу з 26 травня 2014 року по 19 квітня 2015 року; --5 670 Євро фіксована сума штрафу. Дана сума заборгованості була обрахована за допомогою формули: сума заборгованості помножена на обсяг відсоткової ставки, результат ділиться на 360, та остаточно результат помножується на кількість днів у необхідному періоді. Наприклад з 1 квітня 2015 року по 19 квітня 2015 року нараховано 366,68 Євро відсотків. 53 484,62х12,9%=6 947,652138 / 360 = 19,2990337166 х 19 = 366,68 Євро. Суд зазначає у рішенні, що підлягає до стягнення сума простроченої заборгованості за правочином лише з відповідача позичальника [PERSON], адже вимоги до відповідачів поручителів, суд вважає безпідставними виходячи з наступного. Відповідно до положень пункту 2.1. договорів поруки укладених з усіма відповідачами поручителями кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобовязання, що витікає з кредитного договору при умові, якщо в установлений кредитним договором строк виконання позичальником зобовязання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обовязкового направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобовязання позичальника в цілому (або в тій чи іншій його частині). В свою чергу, відповідно до вимог пункту 2.2. договорів поруки поручитель зобовязаний виконати взяті на себе зобовязання по договору поруки не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту отримання повідомлення від кредитора про невиконання позичальником зобов'язань і необхідності їх виконання поручителем. Пунктом 2.3. задекларовано, що у повідомленні повинно бути визначено розмір невиконаних позичальником зобов'язань, а також розрахунок суми штрафних санкцій, в разі їх наявності, що необхідно сплатити. Повідомлення, що направляється кредитором поручителю, повинно бути здійснено у письмовій формі і буде вважатись поданим належним чином, якщо воно надіслано рекомендованим чи цінним листом (за адресою, що вказана у договорі) чи подано особисто поручителю (пункт 2.4. договору). Системний аналіз зазначених норм правочину та фактичних обставин справи дає достатні підстави вважати наступне. Предявленню позову до поручителя має передувати певна процедура та наявність певних підстав, лише виконання якої, суд вважає, дає підстави заявляти вимоги до поручителя. Серед підстав, для предявлення вимог до поручителя, укладеним правочином, обумовлено наявність простроченої заборгованості. Судом встановлено, що такі підстави мали місце. Процедура, що передує зверненню до суду це направлення поручителю повідомлення з вимогою виконати зобовязання позичальника, в даному випадку в певній частині. Таке повідомлення мало містити інформацію про розмір невиконаних позичальником зобов'язань, а також розрахунок суми штрафних санкцій, в разі їх наявності, що необхідно сплатити. Досліджені матеріли справи достовірно вказують на те, що жодних повідомлень поручителям не направлялось і не вручалось. При цьому суд зауважує, що повноважним представникам сторін були розяснені їх процесуальна права та обов'язки, а також наслідки не здійснення певних дій. Так, серед іншого, присутнім в судовому засіданні, в тому числі і представникові позивача було розяснено право подання доказів до початку слухання справи по суті. Після роз'яснення прав та обов'язків та перед початком слухання справи по суті жодних клопотань стосовно долучення до справи додаткових доказів не лунало від жодного з присутніх. Після заслуховування пояснень представників сторін та з'ясування позиції поручителів щодо заявлених вимог, а також дослідження усіх поданих суду доказів було встановлено, що матеріали справи не містять доказів виконання банком вимог пунктів 2.1. 2.4. договору поруки щодо усіх поручителів. Слід зауважити, що така позиція представника одного з поручителів була не новиною для представника позивача і була задекларована заявою датованою ще 26 червня 2015 року (а.с.52). Натомість, жодних клопотань стосовно доповнення обсягу дослідженого судом від учасників не надходило як і не ставилось питання про поновлення строку для подання доказів. Єдине, що було зазначено представником позивача, що такі повідомлення існують, однак наявні в кредитній справі. Такі доводи представника позивача суд не приймає до уваги та вважає не доведеним факт виконання банком положень п.п. 2.1. 2.4. кредитного договору. При цьому, суд керується положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 10; ч. 1 ст. 11; ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Системний аналіз зазначених норм дає достатні підстави вважати, що суду не було доведено позивачем наявність підстав для заявлення вимог до відповідачів поручителів і саме тому позов в даній частині суд вважає не доведеним і таким, який не може бути задоволений. Стосовно інших заперечень представника відповідача [PERSON], крім тих, що викладені у пунктах 4 та 5, суд вирішує їх відхилити, як необґрунтовані виходячи з наступного. Нарахування комісії не суперечить законодавству адже на час укладення кредитного договору між сторонами у даній справі не існувало ще інструкції, яка його забороняла, адже така інструкція з'явилась лише 10 травня 2007 року, а кредитний договір укладений був 25 квітня 2007 року (пункт 2 заперечень а.с.95). Положення договору про нарахування пені взагалі та в тому числі у розмірі, який у понад 50% більший ніж тіло кредиту не визнавалось судом не дійсним. За таких обставин відсутні підстави вважати такі положення зобовязання не справедливими (пункт 3 заперечень). Суд не погоджується із доводами викладеними у пункті 6 заперечень щодо того, що розмір пені має бути зменшений відповідно до пропуску строку позовної давності щодо частини вимог про стягнення тіла та відсотків за договором з огляду на наступне. Укладеним та чинним договором не передбачено такого порядку зменшення пені у разі пропуску строку позовної давності щодо частини вимог, тому такі доводи суд вважає голослівними. Договором, у його п. 5.1., визначено, що у разі прострочення сплати мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Заборгованість існує і наявні підстави для нарахування пені на встановлену банком суму заборгованості. Суд, вважає, що хоча і щодо частини слід застосувати позовну давність, спосіб обрахування пені був здійснений банком правильно тому доводи заперечення в пункті 6 безпідставні. Пункт 7 заперечень, щодо завищення розрахунку обсягу відсотків, суд вважає безпідставним, виходячи з наступного. Судом наводилась формула здійснення обрахунку відсотків за користування кредитом за певний час, що, в даному випадку, обчислюється у днях. Отримання представником відповідача іншої суми заборгованості за відсотками і не надання способу обрахунку, суд вважає голослівним посиланням на такі порушення банку. Так, за наведений представником відповідача період, а саме з 1 березня 2013 року по 1 березня 2014 року, банком було нараховано 7 044,14 Євро. Даний обсяг нарахованих відсотків вірний, оскільки значення за такий період відповідає згадуваній формулі (сума заборгованості помножена на 12,99%, поділена на 360 та результат помножений на кількість обраховуваних днів). Так, якщо 53 484,62 Євро (сума заборгованості) помножити на 12,99% буде отримана цифра 6 947,652138. Дану цифру, якщо поділити на 360 (кількість днів, що приймається до обрахунку в даній формулі), то буде отримана цифра 19,2990337166. Отримане значення слід помножити на кількість днів, за які необхідно встановити заборгованість. 19,2990337166 х 365 = 7 044,14 Євро. Саме за таким обрахунком і виходить правильна сума заборгованості по відсотках за рік з 1 березня 2013 року по 1 березня 2014 року. Мало того, судом зазначається помилка зроблена представником відповідача при здійсненні обрахунку. Так, представник [PERSON] брав до уваги величину 365, а не 360 і саме тому у нього виходив менший показник 6 947,65 Євро, що є не правильним. Пунктом 8 заперечень представник відповідача зазначає на те, що пеня нарахована не вірно, адже розмір визначальної суми було здійснено завищено та із помилкою. Дані твердження автора заперечень не вірні, оскільки сума на яку розраховувалась пеня не збільшується тільки на мінімальний платіж (773 Євро) необхідний до сплати в зазначений період. Так, крім мінімального платежу дана сума включає в себе і відсотки, які слід було сплатити за даний період і можливі штрафні санкції нараховувані банком. Пункт 9 та 10, стосовно припинення поруки, суд вважає також слід відхилити, виходячи з наступного. Факту підвищення відповідальності, як за основним договором (кредитним) так і за договорами поруки судом встановлено не було. Звідси посилання на такі обставини, суд вважає голослівними і такі, які не можуть бути прийняті до уваги при прийнятті рішенні. Таким чином, посилання в пункті 9 заперечень судом до уваги не приймається як підстава для визнання договору поруки припиненим в розуміння положень ч. 1 ст. 559 ЦК України. Стосовно тверджень представника відповідача про необхідність визнання поруки припиненою в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд також з ними не погоджується, оскільки жодна із наведених у такій нормі обставин не відбулась і посилання на дану норму безпідставне. Стосовно вирішення зустрічного позову. Направленим зустрічним позовом [PERSON] просить суд визнати договір поруки припиненим (а.с.52 56) на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Суд вважає такі доводи безпідставними, а заявлений зустрічний позов слід відхилити, виходячи з наступного. Як зазначалось у даному рішенні раніше, при відхиленні доводів представника відповідача [PERSON], підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України до даних правовідносин не має, адже жодна із наведених законодавцем підстав не відбулась. Законодавцем у ч. 4 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договору поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Кредитним договором визначено кінцевий термін повернення кредиту, як 25 лютого 2022 року пункт 3.3.4. кредитного договору (зворот а.с.11). Договором поруки обумовлено його дію до 25 лютого 2022 року (пункт 1.1.; 5.3. поруки зворот а.с.13 17). Аналіз зазначених норм правочинів дає підстави вважати договори поруки укладеними до 22 лютого 2022 року. Дана дата ще не настала, а звідси і підстав вважати його припиненим не має. Наявність судового рішення про стягнення строкової заборгованості зазначених висновків суду не спростовують і на дані правовідносини не впливають, адже, по перше, стягувалась прострочена заборгованість, а, по друге, наявний термін дії договору поруки, який ще не сплив. Інші доводи наведені у зустрічній позовній заяві не дають підстав для задоволення таких вимог, адже вважаються судом як заперечення проти первісного позову, а не обґрунтування зустрічного. Такі заперечення наведених судом висновків не спростовують, крім тих, які прийняті судом до уваги. Вирішуючи питання судових витрат у даній справі, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь держави судові витрати за розгляд даної справи в розмірі 3 654 гривень, адже при зверненні до суду позивач був звільнений від оплати судового збору та дана сума судового збору є максимальною, враховуючи задоволену частину вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial