Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради про визнання права власності на кооперативну квартиру, треті особи - відділ державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції, ЖБК "Орджонікідзевський - 149", ТОВ "Житло - Гарант", посилаючись на те, що згідно ордера виданого на підставі рішення виконкому Жданівської міської ради народних депутатів № 202/2 від 15 травня 1985 року він є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] і являється членом ЖБК "Орджонікідзевський - 149 ". Початковий внесок за його квартиру склав 1 985 рублів, ним виплачено в рахунок погашення позики 4 631 рублів, що складає 6 616 рублів. Таким чином, вартість квартири ним була виплачена повністю, що підтверджується довідкою ЖБК № 025- с від 02.11.2015 року. З метою оформлення правовстановлюючих документів на квартиру він звернувся до відділу державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції, де йому був виданий перелік документів необхідних для оформлення свідоцтва про право власності на житло. З підготовленим пакетом документів він повторно звернувся до відділу реєстрації, але там йому відмовили у зв'язку з тим, що зробити реєстрацію неможливо оскільки ЖБК "Орджонікідзевський - 149" не зареєстрований в єдиному державному реєстрі юридичних осіб і не має право на видачу довідок членам кооперативу. Оскільки він дійсно є власником вказаної квартири і його право власності не визнається на даний час, то вважає що таке право порушене у зв'язку з чим просить визнати за ним право власності на вищевказану кооперативну квартиру. Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність. Позовні вимоги повністю підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив задовольнити позов повністю. Представник Маріупольської міської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності на розгляд справи не зявилася надала суду заперечення проти позову, посилаючись на те, що позивач вже є власником вказаної квартири і ніхто його право власності не порушує та не оспорює. Тому просить відмовити в задоволенні позову. Представники ЖБК «Орджонікідзевський 149», ТОВ "Житло - Гарант" та відділу державної реєстрації майнових прав на нерухоме майно Маріупольського міського управління юстиції на розгляд справи до суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.182 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ч.4 ст. 334 ЦК України від 2003 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року) державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.328 Цивільного кодексу України від 2003 року передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст.384 ЦК України від 2003 року, де зазначено, що в разі викупу квартири член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. За п. п. 69, 71 [PERSON] Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону «Про власність» набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Згідно п.6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Згідно ордеру № 006833 від 24 червня 1985 року [PERSON] надана квартира [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Жданівської міської Ради народних депутатів від 15 травня 1985 року за № 202/2. У вказаній квартирі зареєстрований позивач [PERSON] з 25 вересня 1985 року. Відповідно до технічного паспорту на вказану квартиру [ADDRESS] загальна площа квартири складає 44,8 кв. метрів, жила 27,0 кв. метра. На підставі відповіді реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції від 25 листопада 2015 року вбачається, що розглянувши заяву позивача про реєстрацію права власності на квартиру було встановлено, що процедура отримання правовстановлюючого документа ним свого часу не була пройдена та не було проведено реєстрацію такого права власності на квартиру, а також зазначено, що на підставі довідки ЖБК «Орджонікідзевський 149» про сплату пайових внесків провести реєстрацію права власності позивачки на вказану квартиру не виявляється можливим. Як свідчить довідка ЖБК «Орджонікідзевський 149» № 025-с від 02.11.2015 року, [PERSON] виплатив вартість квартири [ADDRESS] у повному обсязі в розмірі 4 631 рублів. На підставі дослідження перелічених письмових доказів, суд вважає, що в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] правомірно свого часу набув право власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], оскільки йому вказана квартира була надана у користування на підставі ордеру, а у подальшому ним як членом ЖБК «Орджонікідзевський-149» проведено повну виплату пайових внесків за зазначену кооперативну квартиру. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 2004 року. Натомість лише на підставі «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності позивачем на кооперативну квартиру законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так й обов»язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи, що саме на підставі ордеру на вселення позивач отримав право на користування квартирою, а в подальшому не отримав свідоцтво про право власності на це майно та не зареєстрував його в Маріупольському БТІ, то таким чином існує спір щодо підтвердження права власності позивача на вказану квартиру. За змістом ст. 392 ЦК України від 2003 року власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п.37 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином суд дійшов висновку, що у позивача існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами його права власності на кооперативну квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,0 кв.м, загальною площею 44,8 кв.м. набутого позивачем натомість свого часу правомірно.

Outcome: approved