Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

Позивач [PERSON]»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мєчта» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що квартира № 43 в будинку № 33 на мкр-ні Лазурний є кооперативною та належить відповідачу [PERSON], який значиться в ній зареєстрований. Укладення договору між власником приміщення та ОСББ «Мєчта» є обов»язковим і не залежить від членства в об»єднанні. Відповідач [PERSON] не входить до складу членів ОСББ «Мєчта» та не бажає укладати договір на оплату житлово-комунальних послуг, проте користуючись усіма послугами, наданими позивачем, відмовляється від оплати нарахованих йому сум стосовно оплати житлово-комунальних послуг. За період з жовтня 2013 рік по листопад 2015 рік у відповідача виникла заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг в сумі 2413,50 грн. Просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг за період з жовтня 2013 року по листопад 2015 ріе в сумі 2413,50 грн., суму інфляційних збільшень суми заборгованості у розмірі 1976,66 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 167,82 грн., пеню у розмірі 8918,50 грн. та понесені судові витрати у розмірі 3218 грн. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що у зв»язку з тим, що між сторонами відсутні договірні відносини, які б передбачали саме грошові зобов»язання, термін їх виконання, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних витрат та 3% річних, за його думкою, не ґрунтуються на законодавстві, тому в цій частині позовних вимог просив відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то вважає, нарахування неправомірним, оскільки, по-перше, за його думкою повинні бути застосовані строки позовної давності, по-друге, він проживає в зоні проведення антитерористичної операції. В частині стягнення судових витрат також просив відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира № 43 в будинку № 33 на мкр-ні «Лазурний» в м. Красноармійську Донецької області належить на праві власності [PERSON] Вказана обставина підтверджена рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 05.03.2012 року ( а. с. 12)., поясненнями відповідача в судовому засіданні. [PERSON]»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мєчта» створено на підставі рішення про реорганізацію співвласників багатоквартирного кооперативу « Мєчта» ( а. с. 94-102). Відносини між власником приміщень і [PERSON]»єднанням регулюються договором між ними; укладення договору між власником окремої квартири у житловому комплексі та [PERSON]»єднанням є обов»язковим і не залежить від членства в [PERSON]»єднанні. У разі відмови власника квартири укладати договір або сплачувати обов»язкові платежі на утримання та ремонт неподільного майна та відповідної частки загального майна [PERSON]»єднання має право звернення до суду для стягнення нарахованих платежів у судовому порядку ( п. п. 8.1, 8.2, 8.3 [PERSON]). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON]»єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мєчта» здійснює послуги по утриманню будинку та прибудинкової території будинку 3 33 мкр-на Лазурний в м. Красноармійську, в якому розташована квартира № 43 відповідача [PERSON] Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються\~Цивільним кодексом України, Законом України\~Про житлово-комунальні послуги. Субєктами цього Законує органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України\~Про житлово-комунальні послуги). Відповідно до ст. 1 Закону України\~Про житлово-комунальні послуги, виконавець\~субєкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; споживач\~фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов»язаний утримувати майно, яке йому належить, якщо не встановлено законом або договором. Згідно ст.ст.\~156,\~162 ЖК України, власник та члени його сімї зобов»язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Відповідно до ст. 20 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року споживач зобов»язаний сплачувати житлово-комунальні послуги. В судовому засіданні встановлено, що позивачем надаються послуги з утримання будинку і прибудинкової території, відповідач [PERSON] оплачував перед позивачем заборгованість по сплаті зазначених послуг частково ( а. с. 116-122), внаслідок чого у відповідача виникла перед позивачем заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з жовтня 2013 рік по листопад 2015 рік у розмірі 2369,50 грн., ( а. с.130) , враховуючи факт оплати відповідачем в листопаді 2015 року у розмірі 44 грн. ( а. с. 122). Оскільки механізм нарахування і розподілу до оплати сум за утримання будинку і прибудинкової території затверджений рішенням зборів ОСББ 2Мєчта», що відповідачем [PERSON] ОСББ «Мєчта», враховуючи, що позивачем не оскаржувалось до суду рішення загальних зборів [PERSON]»єднання, якими було встановлено тарифи на оплату послуг, суд вважає доводи відповідача про невідповідність нормам законодавства механізм нарахування сум за утримання будинку і прибудинкової території. Отже, враховуючи, що відповідачем оплачені житлово-комунальні послуги по листопад 2015 рік включно, позовні вимоги в частині стягнення боргу за житлово-комунальні послуги підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 2369,50 грн. Що стосується доводів відповідача про те, що відсутність договірних відносин зві»льняє його від обов»язку сплати житлово- комунальних послуг, та його заперечень з приводу оплати 3% річних та інфляційних втрат, то суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, повязані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими. Так, завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК Української РСР). За змістом ст. 9 ЖК Української РСР житлові права громадян поділяються на три види: - право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. - право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. - на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст. 10 ЖК Української РСР визначив такі житлові обов'язки громадян: - дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; - використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; - додержувати правил користування жилими приміщеннями; - економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. У Розділі V ЖК України (ст. ст. 189, 190) передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: - за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; - за заподіяння шкоди житловому фонду. Таким чином, питання оплати житлово-комунальних послуг, у т.ч. і щодо належного виконання відповідних зобовязань, житловим законодавством не регулюється. Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством. Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3). Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. Отже, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті З частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. Таких по суті висновків дійшов суд касаційної інстанції в постанові у справі № 6-59 цс 13. Розмір інфляційного збільшення за період з жовтня 2013 рік по січень 2016 рік становить : 2369,50 х ( 100,4% х100,2% х100,5% х100,2% х100,6%х102,2%х103,3%х103,8%х101,0%х100,4%х100,8%х102,9%х102,4%х101,9%х103%х103,1%х105,3%х110,8%х114%х102,2%х100,4%х99%х99,2%х102,3%х98,7%х102%х100,7%х100,9%) -2369,50 = 2369,50 х 182,54% - 2369,50 = 1955,78 грн. Три відсотка річних за вказаний період становить : 2369,50 х 3% х 853: 365 = 166,12 грн. Що стосується доводів відповідача про неправильність нарахування пені у зв»язку зі спливом позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ч.1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки в судовому засіданні відповідачем не було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, то його доводи про неправильність нарахування пені у зв»язку зі спливом позовної давності не заслуговують на увагу. Що стосується доводів відповідача в судовому засіданні про відсутність підстав у позивача для нарахування пені у зв»язку з тим, що місцем проживання відповідача є район проведення антитерористичної операції, то суд виходить з наступного. Статтею 8 Закону України « Про тимчасові заходи проведення антитерористичної операції» встановлено мораторій на нарахування пені за несвоєчасне внесення платежів за житлово-комунальні послуги, нараховану громадянам , які проживають у населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів Україні переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу президента України « Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 року « Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції. Місто Красноармійськ входило до переліку населених пунктів, визначених та затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р. (в подальшому розпорядженню КМУ № 1275р від 02.12.2015 року). Оскільки відповідачем не заявлені вимоги про застосування спеціальної позовної давності, вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню за період з жовтня 2013 рік по жовтень 2014 рік в сумі 419,81 грн. з розрахунку : 52,62 х1% х31 + (( 52,62 + 65,53) х1% х30) + ((118,15 +74,10) х1% х31)+ ((192,25+75,10) х1% х31)+ ((267,35 +75,43) х1%х28) + ((342,78+ 75,33)) х1%х31) + ((418,11+75,22) х1% х 14)+ ((493,33+75,23 х1%х31) + 568,56 +75,16 ) х1% х30 + ((643,72 +74,51) х1%х31 + (718,23 +125,92) х1% х 31+ ((844,15 + 75,71) х1%х30= 419,81 грн.. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial