Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

06 серпня 2020 року [PERSON] , в особі свого представника адвоката Гуменюка Олександра Володимировича звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Альфа банк", у якому просить визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у вигляді іпотечного застереження в договорі іпотеки від 20.08.2008, укладеного між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] (п. 4.5.3 та п. 4.5.4 договору іпотеки). На обґрунтування позову [PERSON] вказав, що 20.08.2008 між АКБ соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є АТ «Альфа банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 286/25-649 під 14% річних за користування кредитом на строк з 20.08.2008 по 19.09.2023. В забезпечення виконання даного договору 20.08.2008 між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого став житловий будинок загальною площею 74,8 кв.м., разом з сараєм загальною площею 17,4 кв.м. та сараєм загальною площею 13,9 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Даний договір іпотеки містить у собі саме забезпечувальне зобов`язання іпотеки, а також окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя у вигляді іпотечного застереження. Умови п.4.5.3 та 4.5.4 Договору іпотеки становлять окремий правочин - Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя. Вважає даний договір про задоволення вимог іпотеко держателя недійсним, оскільки стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Умови вищевказаного договору іпотеки щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житлове приміщення суперечить ст.. 47 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач вважає, що іпотечне застереження у іпотечному договорі порушує його конституційні права щодо володіння, користування та розпорядження житловим будинком, який належить йому на праві власності, шляхом примусового позбавлення житла без рішення суду. 03.09.2020 на адресу суду надійшов відзив Акціонерного товариства "Альфа Банк" на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, оскільки договір іпотеки та іпотечне застереження відповідають вимогам статті 37 ЗУ «Про іпотеку», чинній на час укладення договору відповідно до якої передбачено право банку на позасудовий спосіб захисту справа, шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки. У випадку реалізації іпотекодержателем позасудових способів захисту зобов`язання вважається виконаним навіть і в тому випадку, якщо вартість предмету іпотеки є нижчою за вартість боргу. Одночасно з відзивом представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності з тих підстав, що договір іпотеки було укладено з позивачем 20.08.2008, а позов подано до суду лише 06.08.2020. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 10.08.2020 позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 10.08.2020 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Заборонено суб`єктам державної реєстрації здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості, житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який на праві власності належить [PERSON] . Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 08.09.2020 продовжено розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Гуменюк О.В. підтримав позов, акцентував увагу, що позивач просить визнати недійсними лише ті умови договору іпотеки, які передбачають позасудове набуття банком права власності на предмет іпотеки, як таке, що суперечить положенням ч.2 ст. 47 Конституції України, відповідно до якої позбавлення особи житла можливе лише на підставі рішення суду. Не стоїть питання щодо неконституційності ст.. 37 та 38 ЗУ «Про іпотеку», оскільки предмет іпотеки не завжди є житлом особи. Строк давності не сплив, оскільки Верховний Суд лише у постанові від 19.05.2020 вказав, що стягнення на підставі іпотечного застереження є примусовою дією іпотекодержателя, направленого до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Представник відповідача, адвокат Михніцький Г.Ю. підтримав відзив та заяву про застування наслідків недійсності іпотечного договору, доповнив, що оспорюванні умови договору відповідають положенням ЗУ «Про іпотеку» в редакції на час укладення договору та в чинній редакції закону. У разі невиконання умов кредитного договору, відбувається заміна власника житла. Щодо ж до виселення особи із житла, то таке питання вирішується у судовому рішенні. Дослідивши докази, з`ясувавши обставини справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, укладеного 20.08.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] № 286/25-649, [PERSON] отримав кредит на загальну суму 50 000 доларів США, під 14% річних за користування кредитом на строк з 20.08.2008 по 19.09.2023 ( а.с. 8-13). В забезпечення виконання кредитного договору № 286/25-649договору, 20.08.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку банку житловий будинок загальною площею 74,8 кв.м., разом з сараєм загальною площею 17,4 кв.м. та сараєм загальною площею 13,9 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до пунктів 4.5.3. та 4.5.4. Договору іпотеки - Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» та шляхом продажу предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку встановленого ст.. 38 ЗУ «Про іпотеку» ( а.с.15). Відповідно до відомостей наявних у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців АТ «Укрсоцбанк» як юридичну особу припинено 03.12.2019, правонаступником АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа Банк» ( а.с. 55). Пред`являючи позов про визнання недійсним договір іпотеки, в частині іпотечного застереження, позивач вказав на невідповідність умов договору іпотеки (пунктів 4.5.3. та 4.5.4) положенням статті 47 Конституції України щодо можливого примусового позбавлення житла без рішення суду. Так, відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. В свою чергу, згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану . Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до Цивільного кодексу України (далі - Кодекс) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509); зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526); виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності (частина перша статті 546). Згідно зі статтею 572 Кодексу за заставою кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За частиною першою статті 575 Кодексу іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правовідносини щодо забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном врегульовані ЗУ «Про іпотеку». Так, за положеннями ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 3 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до статті 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 36 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до статті 37 ЗУ «Про іпотеку» ( в редакції на день укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Відповідно до статті 38 ЗУ «Про іпотеку» у редакції закону, чинної на день укладення договору, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. У 2 пункті мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14 липня 200 року у справі № 8-р/2020 Конституційний Суд України зазначив наступне : «Відповідно до Конституції України визнання, дотримання і захист права власності є обов`язком держави (абзац перший пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008); зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011). Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). Проте право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним; його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян (друге і третє речення абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008). Конституційний Суд України у Рішенні від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002 також зауважив, що за Конституцією України держава визначає та рівним чином захищає усі форми власності, кожна з яких може мати свої особливості, пов`язані із законодавчо визначеними умовами та підставами виникнення або припинення права власності (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Згідно з Конституцією України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (стаття 75); до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів України (пункт 3 частини першої статті 85); виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; правовий режим власності; засади цивільно-правової відповідальності (пункти 1, 7, 22 частини першої статті 92). Правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2000 року № 14-рп/2000). Для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб`єктів правовідносин (третє речення абзацу четвертого підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002). Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки.» Суд зазначає, що до примусового позбавлення особи житла в розумінні ст.. 47 Конституції України належить віднести правовідносини з приводу виселення особи із житла або ж позбавлення права особи на користування житлом. Правовідносини ж з приводу набуття іпотекодержателем права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки, внаслідок невиконання умов кредитного договору врегульовані ЗУ «Про іпотеку» та жодне із положень якого не визнане неконституційним. Системний аналіз положень статей 33, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки, дає підстави дійти висновку, що передача належного нерухомого майна у власність іпотекодержателя не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності волі власників майна на укладення договору про передачу права власності іпотекодержателю. Умови оспорюваного договору іпотеки від 20.08.2008, в частині договору щодо права Іпотекодержателя за своїм вибором звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або продажу предмету іпотеки від свого імені, в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань відповідають вимогам статей 37 та 38 ЗУ «Про іпотеку». Статті 37 та 38 ЗУ «Про іпотеку» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового звернення стягнення не предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження не визнані неконституційними, а отже немає підстав стверджувати, що дані норми закону не можуть бути застосовані. На підставі викладеного, слід дійти висновку у задоволенні позову залежить відмовити за безпідставністю позовних вимог, так як не встановлено, що оспорювані умови договору іпотеки суперечать Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оскільки суд відмовляє у позові за безпідставності позовних вимог, відповідно, не наводиться аналіз доводам заяви відповідача щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що відповідає роз`ясненням, викладеним у в п.11 постанови від 18.12.2009 N 14 Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі». У відповідності до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволення позву, суд скасовує заходи забезпечення даного позову, відповідно до ухвали суду від 10 серпня 2020 року у виді заборони суб`єктам державної реєстрації здійснювати будь-які реєстраційні дії з відчуження об`єкта нерухомості, житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Підстави для розподілу судових витрат відсутні, зважаючи, що у позові відмовлено.

Outcome: dismissed