Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

[PERSON], мешканець [ADDRESS] в інтересах [PERSON], мешканки [INFO], зареєстрованої за адресою: [INFO] звернувся в суд з позовом до [PERSON], мешканця [INFO], Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", місцезнаходження: м. Бровари, вул. Незалежності буд. 14, КУиївська область, [PERSON] районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, місцезнаходження: м.Рахів, вул.шевченка №43, Закарпатська область, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на\~ нерухоме майно та скасування постанови про опис\~ та арешт майна (коштів) боржника. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згромадянином [PERSON], вона перебуває в зареєстрованому шлюбі, з 21 червня 2008 року. Від цього шлюбу у них народилася дочка, [PERSON], [INFO], яка на даний час фактично проживає разом з останньою за місцем її фактичного проживання: квартира №80, в будинку №55, що по вулиці Чигоріна в місті Києві. За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі сторонами набуто нерухоме майно, яке являється спільним сумісним майном, як майном подружжя, яке не являється майном, що було б особистою приватною власністю дружини/чоловіка, та яке складається із: житлового будинку №44/а (сорок чотири «а») загальною площею по будівлі 208,99 метрів квадратних, з яких житлова площа становить 84,30 метрів квадратних, розташованого по вулиці Івана Франка в селищі Ясіня, Рахівського району, Закарпатської області. Під час перебування у шлюбі, відповідач [PERSON] набув права власності ще й на земельну ділянку загальною площею 0,1388 га., розташовану за адресою: селище Ясіня, вулиця Івана Франка, Рахівського району, Закарпатської області, цільовим призначенням якої являється будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), право власності на яку встановлено Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САК №268443, виданим реєстраційною службою [PERSON] районного управління юстиції Закарпатської області. На вказаній земельній ділянці, за час перебування сторін у шлюбі, ними за спільні кошти та спільними трудовими зусиллями, був збудований вищезазначений житловий будинок. Враховуючи те, що земельна ділянка площею 0,1388 га., цільовим призначенням якої являється будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), внаслідок будівництва на ній житлового будинку, істотно збільшилась у ціні за рахунок спільних трудових та грошових затрат сторін, як затрат подружжя, оскільки, загальна/дійсна інвентаризаційна вартість будинку з надвірними спорудами та прибудовами, який розташований на спірній земельній ділянці, становить 831585 гривень, вважає, що дану земельну ділянку, яка являється присадибною за місцем свого розташування та за її цільовим призначенням, слід визнати в судовому порядку спільною сумісною власністю сторін, застосувавши до неї статус спільного сумісного майна подружжя. Разом з тим, приїхавши 04 листопада 2017 року позивачці стало відомо про те, що в рамках виконавчого провадження №51851852, відкритого постановою про відкриття виконавчого провадження, винесеною 05 серпня 2016 року головним державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області [PERSON] з примусового виконання виконавчого листа №305/1195/14-ц, виданого 04 лютого 2015 року Рахівським районним судом Закарпатської області, 26 квітня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, за якою на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1388 га, кадастровий номер:2123656200:09:001:0677 накладено арешт. Обмеження права користування арештованим майном не встановлено, відповідального зберігача не призначено. Постанова складена у відсутності Боржника. Зважаючи на викладене, позивачка у позовній заяві просить суд винести рішення, яким визнати земельну ділянку загальною площею 0,1388 га., яка розташована за адресою: смт. Ясіня, вул. Івана Франка, Рахівського району, Закарпатської області, цільовим призначенням якої являється будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (кадастровий номер: 2123656200:09:001:0677) спільною сумісною власністю її та громадянина [PERSON], визнавши право власності на ? частину цієї земельної ділянки за громадянкою [PERSON], [INFO]. Постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, винесену 26 квітня 2017 року головним державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області - скасувати та зняти арешт із земельної ділянки, цільовим призначенням якої являється для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа якої становить 0,1388 га, якій присвоєно кадастровий номер: 2123656200:09:001:0677. Вирішити питання розподілу судових витрат. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на доводи наведені в позовній заяві просить таку задовольнити, судові витрати по справі просить віднести за рахунок позивачки. Відповідач, [PERSON], повторно в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, про причини своєї неявки суд не повідомив, заперечень чи відзиву на позов суду не подавав. Представник відповідача [PERSON] районного відділу ДВС ГТУЮ у Закарпатській області, повторно в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить розписка про отримання судової повістки, причини їх неявки суду не відомі. Представник відповідача [PERSON] "Кредитні ініціативи", також в судове засідання не з'явився. Представник по довіреності [PERSON] надіслав суду клопотання, в якому просить вказану справу розглянути у відсутності представника ТОВ "Кредитні ініціативи", позовні вимоги не визнає та у задоволенні позову просить відмовити. При розгляді справи просить врахувати поданий ними відзив на позов. 20.02.2018 до суду надійшов відзив на позовну заяву поданий ТОВ "Кредитні ініціативи". У відзиві зазначено, що на їх думку, розгляд заявлених позивачем питань врегульовано окремими розділами ЦПК України та передбачено різну процедуру розгляду судом зазначених вимог, а саме: розділу 6 "Процесуальні питання пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)", щодо визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та розділу 7 "Судовий контроль за виконанням судових рішень" щодо скасування постанови про опис й арешт майна (коштів) боржника. Вважають, що заявлені в пред'явленому позові вимоги не можуть розглядатися в одному провадженні. [PERSON] не являється стороною виконавчого провадження, а отже у відповідності до вимог ЗУ "Про виконавче провадження" не має права на оскарження постанови про опис й арешт майна (коштів) боржника. Також вважають, що в даному випадку невірно визначені процесуальні статуси сторін. Просять відмовити в задоволенні заявлених позивачкою та її представником вимог. Заслухавши учасників судового розгляду, взявши до уваги відзив на позов поданий відповідачем, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Нормами статей 76 81 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21 червня 2008 року, який було зареєстровано в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві, про що складено відповідний запис акта про шлюб за №424. Від цього шлюбу у сторін народилася дочка, [PERSON], [INFO], що стверджується копією свідоцтва про народження Серії 1-БК № 165154 від 11.02.2009. За час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі сторони придбали нерухоме майно, а саме побудували житловий будинок №44/а, загальною площею по будівлі 208,99 метрів квадратних, з яких житлова площа становить 84,30 метрів квадратних, що розташований по вул. Івана Франка в смт. Ясіня, Рахівського району, Закарпатської області. Наведене підтверджується: технічним паспортом на одноквартирний (садибний) житловий будинок (інвентаризаційна справа №89), виготовленим Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» [PERSON] районної ради Закарпатської області 11 березня 2014 року; висновком про проведення технічного обстеження обєкта, складеним техніком з інвентаризації нерухомого майна [PERSON]; Відповідно до частини 1 статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Сімейний кодекс України в редакції Закону України від 10 січня 2002 року набув чинності 01 січня 2004 року і тому дані правовідносини, які являються предметом судового розгляду, слід врегульовувати нормами діючих Цивільного та Сімейного кодексів України. Так, відповідно до статті 60, статті 69, частини 1 статті 70, статті 71 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Право спільної сумісної власності, порядок його здійснення та поділу законодавцем визначено нормами статей 368-369, статті 372 Цивільного кодексу України, згідно яких (витяги): Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У відповідності до положень пунктів 23-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). Таким чином, житловий будинок №44/а загальною площею по будівлі 208,99 метрів квадратних, з яких житлова площа становить 84,30 метрів квадратних, розташований по вул. Івана Франка в смт. Ясіня, Рахівського району, Закарпатської області, являється в рівних частинах спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON], як майном подружжя. Окрім того, під час перебування у шлюбі з позивачкою, [PERSON], отримав у власність земельну ділянку загальною площею 0,1388 га., розташовану за адресою: смт. Ясіня, вул. Івана Франка, Рахівського району, Закарпатської області, цільовим призначенням якої являється будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), право власності на яку підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САК №268443, виданим реєстраційною службою [PERSON] районного управління юстиції Закарпатської області 13 червня 2014 року (індексний номер: 22938486). Позивачка ставить вимогу про визнання вищевказаної земельної ділянки в судовому порядку спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в тому числі: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Разом з тим, відповідно до статті 62 Сімейного кодексу України, майно дружини, чоловіка, яке за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, у разі спору може бути визнане за рішенням суду обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що земельна ділянка площею 0,1388 га., яка розташована за адресою: смт. Ясіня, вул. Івана Франка, Рахівського району, Закарпатської області, цільовим призначенням якої являється будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), внаслідок забудови на ній житлового будинку, який являється об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], істотно збільшилась у ціні за рахунок спільних трудових та грошових затрат сторін, як затрат подружжя. Так, загальна/дійсна інвентаризаційна вартість будинку з надвірними спорудами та прибудовами, який розташований на спірній земельній ділянці, згідно зведеного акту оцінки будівель та споруд, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації» [PERSON] районної ради Закарпатської області становить 831585 грн. Відповідно до висновку про ринкову вартість земельної ділянки, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1388 га,що належить [PERSON], становить 84 446 грн., що є в рази меншою за вартість зведеного на ній сторонами житлового будинку. Отже, на думку суду, дану земельну ділянку, яка являється присадибною за місцем свого розташування та за її цільовим призначенням, слід визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], застосувавши до неї статус спільного сумісного майна подружжя. Окрім того, позивачка стверджує, що приїхавши 04 листопада 2017 року, за місцем постійного проживання відповідача, [PERSON], під час вирішення з ним питання щодо можливого розподілу спільного сумісного майна, як майна, подружжя, їй стало відомо про те, що в рамках виконавчого провадження №51851852, відкритого постановою про відкриття виконавчого провадження, винесеною 05 серпня 2016 року головним державним виконавцем Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області [PERSON], з примусового виконання виконавчого листа №305/1195/14-ц, виданого 04 лютого 2015 року Рахівським районним судом Закарпатської області, згідно якого з [PERSON] вирішено стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість у сумі 569997,86 гривень, 26 квітня 2017 року державним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника, за якою на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1388 га, кадастровий номер:2123656200:09:001:0677 накладено арешт. Обмеження права користування арештованим майно не встановлено, відповідального зберігача не призначено. Постанова складена у відсутності боржника. Згідно із положеннями пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Цією ж Постановою Пленуму Верховного Суду України законодавець встановив, що у випадках, передбачених статтями 86-89 Земельного кодексу України, учасник спільної власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки, що відповідає розміру його частки (пункт 18). Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані житловий будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала в користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суд при визначенні частини земельної ділянки, право на користування якою має позивач, має виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виконання останньої. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Згідно\~положеннями статті 316, статті 321 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб і таке право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений\~\~у його здійсненні. Відповідно до положень статей 391-392 цього ж Кодексу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, або ж пред'явити позов про визнання його права власності. Одним із способів захисту цивільного права, відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, є його визнання. Особа, яка вважає, що на майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, у відповідності до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення його з-під арешту. Вказаною нормою закону, також спростовується твердження представника ТОВ "Кредитні ініціативи" викладені в відзив на позов про те, що [PERSON] не являється учасником виконавчого провадження,а отже й не в праві оскаржувати акт про накладення арешту на майно. Відповідно до положень частини 1\~статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Положеннями пункту 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» законодавцем зазначено, що при вирішенні питання щодо юрисдикції позовних заяв, суди мають виходити з того, що критерієм відмежування справ цивільної юрисдикції від інших, є: по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, субєктивний склад такого спору (однією із сторін у справі є, як правило, фізична особа). Аналогічна правова позиція викладена в пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах». Роз'яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням статті\~57\~(попередня редакція статті 55), статті 58\~Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Згідно розяснень, які містяться в пунктах 1-2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 03 червня 2016 року в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також,\~у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до положень статей\~15-16 (нова редакція кодексу ст.ст. 19-20) Цивільного процесуального кодексу України\~розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Отже, суд вірно розглянув вказаний спір в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, оскільки такий розгляд узгоджується з нормами діючого законодавства. Твердження ТОВ "Кредитні ініціативи" викладені в запереченні про те, що заявлені вимоги не можуть розглядатися в одному провадженні не заслуговують на увагу та спростовуються нормами закону наведеними вище. В судовому засіданні достовірно встановлено, що земельну ділянку площею 0,1388 га, що знаходиться в смт. Ясіня по вул. Івана Франка, Рахівського району, Закарпатської області, надану громадянину [PERSON] для обслуговування житлового будинку, слід вважати об'єктом права спільної часткової власності подружжя, так-як її вартість істотно збільшилась внаслідок будівництва сторонами на ній житлового будинку. Оскаржувана постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника, якою на вищевказану земельну ділянку накладено арешт порушує права позивачки, як співвласника земельної ділянки на її вільне та безперешкодне користування.Тому, на думку суду позовні вимоги є обгрунтовані та підлягають до задоволення. Судові витрати по справі, представник позивачки просив віднести за її рахунок.

Outcome: approved