Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

В березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення порядку користування житлом у домоволодінні по [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідно до рішення Новоселицького районного суду від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 18 травня 2016 року вона та відповідачі набули право власності по 1/6 частці житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. Право власності зареєстровано ними в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, на підставі рішення Новоселицького районного суду від 10 червня 2015 року за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частку вказаного житлового будинку після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Таким чином, [PERSON] став власником 1/3 частини житлового будинку. У зв'язку із тим, що [PERSON] в добровільному порядку не бажає встановити порядок користування співвласниками спірним житловим будинком, просив суд встановити порядок користування житлом у домоволодінні по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та пояснив, що між його довірителем та іншими відповідачами не має будь-якого спору щодо порядку користування спільним нерухомим майном. Тому, встановлення порядку користування домоволодінням для відповідачів за позовом позивача є безпідставним. Крім цього, запропонований порядок користування житловими будинками він вважає таким, що не враховує інтереси всіх співвласників, у зв'язку із чим, просив відмовити у позові. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов визнали та пояснили, що позивачка [PERSON] є їхньою колишньою невісткою. Остання разом із їх онуком [PERSON] в даний час проживають окремо, оскільки їх син [PERSON], який проживає у спірному будинку має іншу сім'ю та фактично перешкоджають їм у користуванні житловим будинком. Разом з тим, між ними та сином [PERSON] будь-якого спору щодо порядку користування спільним нерухомим не має. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився направивши на адресу суду заяву в якій позов визнав та просив розглянути позов його відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Новоселицького районного суду від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 18 травня 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули право власності по 1/6 частці житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. На підставі рішення Новоселицького районного суду від 10 червня 2015 року за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частку вказаного житлового будинку після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Право власності на належні [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/6 частці вказаного житлового будинку було за ними зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 61563439 від 16 червня 2016 року. Відповідно до технічного паспорту житловий будинок літера "А" складається із : коридору 1-1 площею 9,10 кв.м; зали 1-2 площею 19,20 кв.м; санвузла 1-3 площею 5,50 кв.м; житлової кімнати 1-4 площею 10,10 кв.м; житлової кімнати 1-5 площею 8, 60 кв.м.; житлової кімнати 1-6 площею 16,10 кв.м. Всього загальна площа будинку складає 68,60 кв.м., в тому числі житлова площа 54,0 кв.м. Житловий будинок літера "Б" складається із: входу в підвал П І площею 3,60 кв.м; підвалу П ІІ площею 19,30 кв.м; коридору 2-1 площею 6,60 кв.м; спальні 2-2 площею 19,40 кв.м; спальні 2-3 площею 12,80 кв.м. Всього загальна площа будинку складає 61,70 кв.м., в тому числі житлова площа 32,20 кв.м. В господарстві також є літня кухня літера "В", площею 13,30 кв.м; гараж літера "Г" площею 24,30 кв.м; навіс літера "Д" площею 11,20 кв.м; сарай літера "Е" площею 16,70 кв.м; сарай літера "Є" площею 18,90 кв.м; сарай літера "Ж" площею 14,30 кв.м; літня кухня літера "З" площею 25,40 кв.м; літня кухня літера "И" площею 10,90 кв.м; вбиральня літера "І", площею 1,20 кв.м; колодязь №1; огорожа №2-5; замощення III, площею 9,10 кв.м; замощення ІУ площею 27,00 кв.м. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Як вбачається з вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до положень ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Слід врахувати, що встановлення співвласниками порядку користування житловим будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності кожного з них та такі приміщення не завжди можуть точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїх Постановах від 03 квітня 2013 року за № 6-12цс13 та від 17 лютого 2016 року за № 6-1500цс15. Зазначені Постанови прийняті з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в них є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Дослідженими судом доказами встановлено, що між сторонами не має домовленості про порядок володіння і користування майном, що є їх спільною частковою власністю, та відповідач [PERSON] в добровільному порядку не бажає встановити порядок користування співвласниками спірними житловими будинками, що підтверджується невизнанням ним позову та поясненнями його батьків - відповідачів у справі. За вказаних обставин, суд вважає обґрунтованим звернення позивача до суду з вказаним позовом за захистом свого порушеного права у обраний ним спосіб, що повністю відповідає вимогам ст.16 ЦК України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд приходить до висновку про необхідність встановлення порядку користування житлом у домоволодінні по [ADDRESS], згідно якого у користування [PERSON] та її сина [PERSON] виділити житлову кімнату 1-2 в житловому будинку літера «А», площею 19,20 кв.м., що є адекватним розміром їх часток у праві власності на спільне майно. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що син позивачки [PERSON] має бути у справі позивачем, а тому суд не вправі йому встановити порядок користування майном, суд вважає безпідставним, оскільки останній визнав саме такий порядок користування спільним майном та погодився із виділенням йому та матері спільної кімнати, звернувшись до суду із заявою про визнання позову. На думку суду у користування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] слід залишити житлову кімнату 1-6 площею 16,10 кв.м. в житловому будинку літ. «А», житлову кімнату 1-5 площею 8,6 кв.м. в житловому будинку літ. «А», житлову кімнату 2-2 площею 19,4 кв.м. в житловому будинку літ. «Б» та житлову кімнату 2-3 площею 12,8 кв.м. в житловому будинку літ. «Б». Із урахуванням того, що між даними відповідачами не має будь-якого спору щодо порядку користування виділеним їм майном, про що вони повідомили у судовому засіданні, суд не вбачає підстав для виділення їм конкретних кімнат житлових будинків, оскільки вказана обставина фактично обмежує їх право на користування власністю, а тому вказані приміщення слід залишити їм без встановлення деталізованого порядку користування, у зв'язку із чим, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за безпідставністю. Житлову кімнату 1-4 площею 10,10 кв.м., коридор 1-1 площею 9,10 кв.м. та санвузол 1-3 площею 5,50 кв.м. в житловому будинку літера «А»; вхід в підвал П І площею 3,60 кв.м., підвал П ІІ площею 19,30 кв.м. та коридор 2-1 площею 6,60 кв.м. в житловому будинку літера «Б», із урахуванням того, що вони є прохідними, слід залишити у загальному користуванні сторін у справі разом із іншими господарськими спорудами спірного домоволодіння. Посилання представника відповідача на те, що запропонований порядок користування житловими будинками є таким, що не враховує інтереси всіх співвласників, на думку суду є безпідставним, оскільки порядок користування спільним майном визначений із урахуванням розміру часток сторін у праві власності на спільне майно та відходить в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку із неможливістю забезпечити їх точну відповідність. В той же час, таке рішення не змінює розміру часток сторін у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. Відповідно до ст. 88 ЦК України з відповідачів на користь позивача слід пропорційно стягнути судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви до суду. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 391, 392 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial