Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів в якому просив суд: визнати недійсним повністю і скасувати наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України (правонаступником якого є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства) від 27.03.2014 № 41-п "Про звільнення [PERSON] "; визнати недійсним повністю і скасувати наказ ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" від 01.07.2014 №514-к " Про звільнення [PERSON] "; поновити [PERSON] на посаді заступника голови правління ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України"; стягнути з ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України" на користь [PERSON] заборгованість з заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 736 921,25 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 5 612,50 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він працював на посаді заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - ПАТ «ДПЗКУ») на підставі Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23.10.2013 року №192-п. Наказом ПАТ «ДПЗКУ» від 23.10.2013 № 464-к наказано приступити [PERSON] до виконання обов`язків заступника голови правління з 23.10.2013 з посадовим окладом згідно штатного розпису. Підстава: наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23.10.2013 № 192-п "Про призначення [PERSON] ». Позивач був звільнений із займаної посади на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2014 № 41-л "Про звільнення [PERSON] ». Згідно з вказаним наказом звільнено [PERSON] з посади заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, підстава: службова записка голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 27.03.2014 № 130-7-9/902. В подальшому, 01.07.2014 наказом голови правління ПАТ «ДПЗКУ» №514-к звільнено [PERSON] з посади заступника голови правління відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2014 №41-п "Про звільнення [PERSON] ". Позивач зазначав, що зі змістом вказаних наказів про його звільнення він не повідомлений по даний час. При звільненні з ним не проведено повний розрахунок, зокрема, не надана компенсації за невикористані щорічні відпустки. Вважає, що накази про його звільнення є незаконними, такими, що підлягають скасуванню з огляду на наступне. Відповідно до Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2014 № 41-п "Про звільнення [PERSON] ", підставою звільнення позивача стала службова записка голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 27.03.2014 № 130-7-9/902. Згідно з вказаною службовою запискою, Комісією ПАТ "ДПЗКУ" проведено службове розслідування стосовно договору поставки №П-14/4-2Г між ПАТ "ДПЗКУ" та ТОВ "Гранум Інвест", в ході якого встановлено грубі порушення розпорядчих документів та прав ПАТ "ДПЗКУ", наявність значних ризиків можливих втрат. Позивач зазначав, що договір поставки був укладений до 27.02.2014, а тому станом на день його звільнення, а саме 27.03.2014, сплив строк на притягнення до дисциплінарної відповідальності. Також вважає, що відсутність в оскаржуваному наказі посилань на конкретні факти порушення службової дисципліни та чітко визначеної дати їх учинення є порушенням ст. 148 КЗпП України, що є додатковою підставою для задоволення позову. Крім того, позивач посилався на те, що був порушений порядок притягнення його до дисциплінарної відповідальності, оскільки від позивача не отримувалися письмові пояснення, власник або уповноважений ним орган не звертався до нього щодо отримання пояснень і позивач не відмовлявся від надання пояснень щодо уявного порушення трудових обов`язків, жодних актів про таку відмову не підписував. Власник або уповноважений ним орган не враховував ступінь тяжкості вчиненого проступку, не надавав оцінки заподіяної шкоди, що свідчить про поверхневий, неповний розгляд дисциплінарного провадження, також не повідомляв позивача під розписку про застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення. Таким чином, був порушений порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності, а тому звільнення позивача є незаконним. Також, позивач вказував на те, що його представник, адвокат Гришин С.В., неодноразово звертався з адвокатським запитом до відповідачів з проханням надати протоколи загальних зборів акціонерів ПАТ "ДПЗКУ", на яких прийнято рішення про звільнення позивача, однак відповідей отримано не було. З огляду на відсутність відповідей на адвокатські запити, позивач вказує про відсутність рішень загальних зборів акціонерів про його звільнення. Вважає, що оскільки він працював на посаді заступника голови правління ПАТ "ДПЗКУ", його звільнення (припинення повноважень) віднесено до виключної компетенції загальних зборів акціонерів. Окрім зазначеного, як на підставу для задоволення позову, позивач посилався на відсутність в оскаржуваних наказах конкретизації підстав для його звільнення, оскільки накази про звільнення не містять конкретного визначення дисциплінарного проступку, складу правопорушення, що був вчинений позивачем, а лише містить узагальнююче поняття «одноразове грубе порушення трудових обов`язків», яке є широким оціночним поняттям та може виражатись у різних проявах і формах. З наказу неможливо дослідити, які конкретно дії (бездіяльність) позивача кваліфіковано як «грубе порушення трудових обов`язків», яких збитків він завдав підприємству, який конкретно трудовий обов`язок він порушив та чому таке порушення має «грубий» характер. Також, зазначав про відсутність в його діях грубого одноразового порушення трудових обов`язків, посилаючись на те, що в доповідній записці не зазначено, який конкретно трудовий обов`язок порушено позивачем, в якому документі такий трудовий обов`язок закріплено за [PERSON] , чому порушення цього обов`язку має грубий характер. Вказував на те, що у доповідній записці не доведено, що договір укладено на вкрай невигідних умовах для ПАТ «ДПЗКУ», що укладання даного правочину спричинило для підприємства значні матеріальні збитки. Таким чином, в наказі про звільнення чітко та однозначно не сформульовано, в чому саме полягає допущені позивачем порушення, що також є підставою для визнання недійсним наказів про його звільнення. Позивач зазначав, що оскільки його звільнення із займаної посади було незаконним та неправомірним, з відповідача ПАТ «ДПЗКУ» на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 27.03.2014 року по дату подання позову до суду, а саме 23.07.2019 року, тобто за 1313 робочих днів в сумі 736 921,25 грн. та компенсація за невикористану щорічну відпустку за період з 23.10.2013 року по 27.03.2014 року, тобто за 155 днів в сумі 5 612,50 грн. Окрім цього, позивач просив стягнути з відповідача ПАТ «ДПЗКУ» на його користь моральну шкоду, яку позивач оцінює в 10 000,00 грн. На підставі викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.08.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 03.09.2019 від представника відповідача ПАТ «ДПЗКУ» надійшло клопотання про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву. 09.09.2019 від представника відповідача Міністерства аграрної політики та продовольства України надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Крім того зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки наказ Мінагрополітики від 27.03.2014 року №41-п «Про звільнення [PERSON] » є обґрунтованим та прийнятим у відповідності до норм трудового законодавства України, а саме п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Вважає вимоги позивача не підтвердженими належними та допустимими доказами. 09.09.2019 від представника відповідача Міністерства аграрної політики та продовольства України надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 10.09.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Міністерства аграрної політики та продовольства України Григорян О.О. про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 10.09.2019 від представника відповідача ПАТ «ДПЗКУ» надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.09.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ПАТ «ДПЗКУ» Жуклінської В.Р. про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог. 16.09.2019 від представника відповідача ПАТ «ДПЗКУ» надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Крім того зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України №41-п від 27.03.2014 року «Про звільнення заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» [PERSON] » винесений в межах, визначених положенням Статуту ПАТ «ДПЗКУ» та ЗУ «Про акціонерні товариства». Також, представник відповідача зазначав, що в діях ПАТ «ДПЗКУ» відсутнє порушення прав, свобод чи інтересів [PERSON] щодо непроведення з ним повного розрахунку, оскільки відповідно до ст. 116 КзПП України позивач не пред`являв вимоги про розрахунок. Крім того, необґрунтованою є вимога позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутнє належне доведення завдання такої шкоди. 07.10.2019 від представника позивача надійшла заява про процесуальне правонаступництво відповідача, шляхом заміни на належного. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 21.10.2019 по справі проведено заміну відповідача Міністерство аграрної політики та продовольства України на належного - Міністерство розвитку економіки, торгівлі і сільського господарства. 07.10.2019 від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24.10.2019 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача Гришина С.В. про витребування доказів по справі. 26.11.2019 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив про те, що відповідачі помилково дійшли до висновку про пропуск позивачем строку на звернення до суду, оскільки трьохмісячний строк на який посилається відповідач ПАТ «ДПЗКУ» відраховується з моменту вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а відповідачем не доведено та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів вручення позивачу наказу про звільнення або видачі трудової книжки. Також, представник позивача посилався на те, що в наказах про звільнення відсутня підстава для звільнення, оскільки вказано лише про те, що позивача звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, згідно п.1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, без конкретизації підстав звільнення. Крім того, представник позивача посилався на те, що службова записка, на підставі якої позивача було звільнено із займаної посади, позивачу не була надана і цей документ було надано лише представнику позивача у відповідь на адвокатський запит. До моменту отримання службової записки позивач не був обізнаний з реальними підставами свого звільнення, не знав, і не міг знати в чому проявляється одноразове грубе порушення його трудових обов`язків. Вважає, що лише з моменту отримання копії службової записки та встановлення реальних причин для звільнення, у позивача виникла ефективна можливість оскаржувати своє звільнення в судовому порядку, а тому строк на звернення до суду не пропущений. Також, представник позивача вказував на те, що всупереч вимогам ч.2 ст. 49 ЗУ «Про акціонерні товариства» відповідачами не долучено, а матеріали справи не містять доказів належного оформлення рішення про звільнення позивача, оскільки, наявний в матеріалах справи наказ Мінагрополітики від 24.03.2014 №41-п «Про звільнення [PERSON] » не підписано, не засвідчено печаткою товариства, не оформлено у формі рішення, не засвідчено нотаріально. Таким чином, відповідачем не доведено факт прийняття рішення про звільнення позивача в передбачений законом спосіб. Крім того, відповідачами у поданих відзивах не обґрунтовано законності підстав звільнення позивача, не зазначено, в чому полягає одноразове грубе порушення позивачем трудових обов`язків, які збитки завдано позивачем, у зв`язку з його протиправною поведінкою, які конкретно обов`язки порушив або не виконав позивач. На підставі викладеного, представник позивача просив позов задовольнити, у випадку пропуску строку для подання позову про оскарження звільнення, поновити його, у зв`язку з поважністю причин. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволені позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23.10.2013 наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про призначення [PERSON] » № 192-п призначено [PERSON] на посаду заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ». 27.03.2014 наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України «Про звільнення [PERSON] » № 41-п звільнено [PERSON] з посади заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Вбачається, що підставою щодо видачі оскаржуваного наказу є службова записка голови Правління ПАТ «ДПЗКУ». Відповідно до п. 2.7 постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2019 №829 «Деякі питання оптимізації систем центральних органів виконавчої влади» реорганізовано Міністерство аграрної політики та продовольства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства. Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства є правонаступником майна, прав і обов`язків Міністерства аграрної політики та продовольства. Відповідно до пункту 1.4. Статуту ПАТ «ДПЗКУ» від 17.11.2011 № 634 (редакція чинна на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Статут) засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Повноваження з управління корпоративними правами Товариства відповідно до постанови Кабінету Міністрів країни від 06.06.2011 № 593 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів країни від 11.08.2010 № 764» здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України. Згідно пункту 9.1. Розділу 9 Статуту органами управління Товариства є: Загальні Збори, Наглядова Рада, Правління, Ревізійна комісія. Відповідно до підпункту 11 пункту 9.7.1. Розділу 9 Статуту до виключної компетенції Загальних Зборів належить, зокрема, призначення (обрання) на посаду звільнення (припинення повноважень) з посади голови Правління, першого заступника голови Правління, заступників голови Правління та членів Правління; затвердження умов контрактів, які укладатимуться з ними, встановлення розміру винагороди; прийняття рішення про відсторонення голови або члена Правління від здійснення повноважень. Згідно підпунктів 2, 5, 7, 8, 11, 18 пункту 11.11. Розділу 11 голова Правління, зокрема, видає накази, затверджує інструкції та інші документи з питань діяльності Товариства; встановлює порядок підписання договорів від імені Товариства; затверджує організаційну структуру та штатний розпис Товариства, визначає посадові оклади, тарифи, ставки, форми і системи оплати праці працівників Товариства та інших осіб, що залучаються до роботи в ньому, згідно із законодавством визначає умови оплати праці керівників, а також приймає рішення про притягнення таких осіб до відповідальності; затверджує посадові інструкції працівників Товариства; укладає договори (контракти) та вчиняє інші правочини від імені Товариства. Відповідно до підпункту 3 пункту 9.14. Розділу 9 Статуту Міністерство аграрної політики та продовольства України у період до проведення перших Загальних Зборів призначає на посаду та звільняє з посади голову Правління, першого заступника голови Правління, заступників голови Правління та членів Правління. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Пунктом 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого органу може бути розірваний також у випадках, зокрема, одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відповідно до пунктів 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», трудові книжки зберігаються в підприємствах, в установах і організаціях, у представництва іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Ведення форм первинної облікової документації зі статистики праці, зокрема «Табель обліку використання робочого часу» та «Розрахунково-платіжна відомість працівника», типові форми яких затверджені наказом Державного комітету статистики країни від 05.12.2008 № 489, здійснюється безпосередньо на підприємстві. Таким чином, Міністерством (яке відповідно до Статуту виконує повноваження загальних Зборів до їх скликання) в межах своїх повноважень прийнято рішення про звільнення позивача, яке оформлено у вигляді Наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2014 №41-п «Про звільнення [PERSON] » з посади заступника голови Правління ПАТ «ДПЗКУ» за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, згідно п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України на підставі службової записки голови правління ПАТ «ДПЗКУ» від 27.03.2014 №130-7-9/902, в якій повідомлялось Міністерство аграрної політики та продовольства України про те, що було встановлено грубі порушення [PERSON] розпорядчих документів та прав ПАТ «ДПЗКУ» у зв`язку із укладенням договору поставки №П-14/4-2 Г із ТОВ «Гранум Інвест». Отже, наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України № 41-п від 27.03.2014 року «Про звільнення заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» [PERSON] » винесений в межах, визначених положеннями Статуту ПАТ «ДПЗКУ» та ЗУ «Про акціонерні товариства». На виконання зазначеного наказу Міністерства, ПАТ «ДПЗКУ» 01.07.2014 видано наказ №514-к про звільнення [PERSON] відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2014 №41-п. У відповідності до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 цього Кодексу визначено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. При вирішенні даного питання потрібно врахувати позицію Верховного Суду України, яка відображена в постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно якої, встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з`ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст. 225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин у позові може бути відмовлено з тих підстав, коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст. 85 ЦПК України і ст. 228 КЗпП України залишається без розгляду. Відповідно до ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. У запереченнях на відзив, представником позивача поставлено питання про поновлення пропущених строків. Підстави поважності пропуску строків на звернення до суду з даним позовом обґрунтовані тим, що службова записка, на підставі якої [PERSON] було звільнено із займаної посади, позивачу не була надана і цей документ було надано лише представнику позивача у відповідь на адвокатський запит. До моменту отримання службової записки позивач не був обізнаний з реальними підставами свого звільнення, не знав, і не міг знати в чому проявляється одноразове грубе порушення його трудових обов`язків. Вважає, що лише з моменту отримання копії службової записки та встановлення реальних причин для звільнення, у позивача виникла ефективна можливість оскаржувати своє звільнення в судовому порядку. Однак, суд не вважає ті обставини, на які посилався представник позивача, як на підставу поважності пропущеного строку, такими, що унеможливили вчасне звернення до суду з даним позовом, оскільки, наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України № 41-п «Про звільнення заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» видано 27.03.2014 року, однак позивач понад 5 років не вживав заходів щодо подання даного позову, що свідчить про порушення ним строку встановленого ст. 233 КЗпП України на звернення до суду. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з`ясуванні інших обставин справи немає. Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним повністю та скасування наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27.03.2014 № 41-п та наказу ПАТ «ДПЗКУ» від 01.07.2014 №514-к «Про звільнення [PERSON] », поновлення [PERSON] на посаді заступника голови правління ПАТ «ДПЗКУ» та стягнення заборгованості з заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, є такими, що не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог. Крім того, пропуск строку звернення до суду за захистом порушених, на думку позивача, його трудових прав, є ще однією підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed