Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

09 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" про захист прав споживача, визнання пункту 12.12 договору недійсним, розірвання договору фінансового лізингу, стягнення коштів. В позові зазначено, що [PERSON] 11.09.2015 року уклав договір фінансового лізингу з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон". Під час укладення договору, [PERSON] вважав, що після сплати ним певних платежів, йому буде передано автомобіль згідно договору, однак після сплати сум в розмірах 78 500 грн. та 15 700 грн., всупереч умов договору, предмет лізингу, а саме автомобіль "Geely Emgrand 7" йому переданий не був. Відповідно до змісту позову [PERSON] вимагає визнати п.12.12 договору фінансового лізингу №002901 від 11.09.2015 року - недійсним, розірвати договір фінансового лізингу №002901 від 11.09.2015 року, стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" на користь нього сплачені кошти в сумі 94 200 грн., сплачену комісію банку в сумі 1 130 грн. 40 коп., стягнути моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. 00 коп. 27 квітня 2016 року [PERSON] уточнив позовні вимоги та вимагає лише стягнути з відповідача сплачені ним кошти, а також компенсацію за спричинену моральну шкоду. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та пояснили, що [PERSON] умови договору виконав в повній мірі, сплатив усі необхідні кошти, проте предмет лізингу так і не отримав. Умов договору, які б забезпечували його права на відновлення порушених інтересів, майже немає. За таких підстав, на їх думку, договір є несправедливим, що тягне за собою його недійсність. Сторона позивача також зазначила, що в результаті неправомірних дій відповідача, [PERSON] переніс психологічні страждання у вигляді хвилювання та занепокоєння, а тому ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" повинне відшкодувати йому компенсацію за спричинену моральну шкоду. Представник відповідача в судовому засіданні був відсутній, проте від нього надійшли письмові заперечення, відповідно змісту яких останній зазначив, що між сторонами було укладеного договір фінансового лізингу. Позивач був ознайомлений із умовами договору та добровільно його уклав. Для виконання договору, [PERSON] повинен був сплатити лізингові платежі, а лише після того йому буде переданий предмет лізингу. Також, представником відповідача зазначено, що [PERSON] має право відмовитись від договору в односторонньому порядку та йому будуть повернуті грошові кошти, за вирахуванням 20% сплачених коштів, як це передбачено договором, а тому умови договору, на його думку є справедливими. Нотаріальному посвідченню договір не підлягає, адже договір фінансового лізингу має бути укладений лише в письмовій формі. За таких підстав, представник відповідача вважає, що умови договору є справедливими, а тому підстав для його визнання нікчемним немає. Крім того, не підлягають поверненню грошові кошти за сплачену комісію банку, адже відповідач цих коштів не отримував. Щодо відшкодування моральної шкоди, зазначив, що вона також не підлягає задоволенню, адже позивачем не наведено підстави її спричинення та її розмір. Суд, вислухавши сторону позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що 11.09.2015 року [PERSON] уклав договір фінансового лізингу з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", що підтверджується договором фінансового лізингу №002901. Предметом договору є те, що лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу (автомобіль "Geely Emgrand 7"), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.(а.с.11-16) Відповідно до п. 5.1 Договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Згідно з п. 12.12 Договору, у випадку розірвання Договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить 157 000 грн. 00 коп; комісія за організацію (10 %) - 15 700 грн. 00 коп., комісія за передачу (3%) - 4 710 грн. 00 коп.(а.с.17) Згідно з додатком 2 до цього договору вартість предмета лізингу становить 157 000 грн. 00 коп; авансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 78 500 грн. 00 коп., викупна вартість - 2 355 грн. 00 коп., відсоткова ставка - 12,5 %, комісія - 5 %; щомісячний платіж - 1 972 грн. 09 коп., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісія за передачу автобуса в сумі 4 710 грн. 00 коп.(а.с.18) На виконання умов договору, [PERSON] сплатив на користь відповідача грошові кошти в розмірі 78 500 грн. 00 коп. та 15 700 грн. 00 коп., комісія за перерахунок грошових коштів становить 942 грн. 00 коп., та 188 грн. 40 коп. відповідно, що підтверджується відповідними квитанціями.(а.с.20-21) Відповідач не оспорює ту обставину, що він отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 94 200 грн. 00 коп. Листом ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" №439 від 28.03.2016 року повідомило позивача про те, що комісія за організацію даного договору в розмірі 15 700 грн. 00 коп., поверненню не підлягає згідно з пунктом 12.12 статті 12 договору, яким передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу комісія за організацію цього договору лізингоодержувачу не повертається (а.с.102) Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з постановою Верховного Суду України від 11.05.2016 року у справі №6-3020цс15 за позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, суд прийшов до висновку, що в аналогічних спірних відносинах, суд повинен визнавати договір недійсним, через істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Таким чином, суд враховує практику Верховного Суду України та вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати договір фінансового лізингу, укладений між сторонами - недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Водночас, згідно з п. 3 Постанови пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до статті 19 Конституції України статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи ... застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України, тощо. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Судом досліджені пункти договору, а саме: п.п. 4.3.5, 4.3.6 (лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору та в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця та при цьому лізингодавець повертає лізиноодержувачу кошти на умовах п. 12.12 цього договору, а саме за вирахуванням 20% від суми сплачених авансових платежів); п. 5.4 (можливість зміни вартості предмета лізингу у більшу сторону й імперативний обов'язок лізингоодержувача єдиноразово доплатити різницю, а в разі зменшення вартості предмета лізингу - різниця лізингодавцем не повертається); п. 12 (відповідальність сторін. Порядок повернення предмета лізингу). Відповідно до загальної оцінки умов, договір містить жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання продавцю (виконавцю) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві й надання продавцю (виконавцю) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Крім того, договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право не передбачається для лізингоодержувача. Одночасно для лізингоодержувача встановлюються жорсткі зобов'язання та непропорційно великий розмір штрафу. Виконання зобов'язань забезпечено в більшій мірі відповідальністю лізингоодержувача. У пунктах 12.2, 12.3, 12.4, 12.7, 12.8 12.9, 12.10, 12.11, 12.12 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафів, пені, в разі несвоєчасності оплати лізингових платежів, за використання предмета лізингу не за призначенням, за затримку предмета лізингу, та інші порушення, при цьому, захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобов'язань лізингодавцем передбачений лише п. 12.1, а саме у випадку ненадання лізингодавцем лізингоотримувачу предмета лізингу. Суд, вважає, що в більшій мірі забезпечено захист інтересів лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Таким чином, за сукупністю несправедливих умов для позивача, суд вважає, що договір фінансового лізингу є - недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, суд вважає, що необхідно стягнути з відповідача на користь позивача усі кошти, які ним були сплачені, як на виконання договору, а саме: кошти в розмірі 94 200 грн. 00 коп. Крім того, враховуючи, що [PERSON] були понесені витрати на сплату комісії в розмірі 1 130 грн. 40 коп., суд вважає, що вони також повинні бути стягнуті з відповідача. Разом з тим, [PERSON] вимагає стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» компенсацію за спричинену моральну шкоду. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, які саме збитки [PERSON] було завдано внаслідок недійсності договору, крім того, в чому саме були виражені страждання останнього, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вимог, щодо стягнення із відповідача компенсації за спричинену моральну шкоду.

Outcome: partial