Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" про визнання кредитного договору недійсним та припинення договору поруки . В судовому засіданні 14.07.2014 року позивач та його представник позов підтримали та пояснили, що 15.09.2006 року між ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк"( далі- Банк) та [PERSON] було укладено кредитний договір № 265, згідно умов якого Банк надав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 7000,00 доларів США зі сплатою за користування 14% річних з кінцевим терміном повернення до 15.09.2011 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 265 від 15.09.2006 року між позивачем [PERSON] та Банком було укладено договір поруки б/н від 15.09.2006 року , відповідно до якого позивач солідарно відповідає перед Банком за виконання [PERSON] зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором . В подальшому позивачу стало відомо, що до кредитного договору № 265 від 15.09.2006 року, укладеному між [PERSON] та Банком, внесено зміни, зокрема щодо підвищення процентної ставки за користування кредитом з 14% до 17 % річних. Позивач вважає, що кредитний договір між [PERSON] та Банком повинен бути визнаний недійсним, так як при його укладенні Банк не мав права видавати кредит на споживчі цілі в іноземній валюті, тому що не мав відповідної індивідуальної ліцензії. Тобто, використання Банком долару США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункт, що значно погіршує становища позичальника, як споживача порівняно з Банком в разі настання певних подій. Умови договору є несправедливими, таким чином на думку позивача, кредитний договір має бути в цілому визнаним недійсним. Оскільки позивач, як поручитель фактично поручився за виконання [PERSON] зобов'язань, які витікають з недійсного правочину, то кредитний договір , на його думку, зачіпає його права та обов'язки, як поручителя за кредитним зобов'язанням . Крім того, позивач вважає, що у зв*язку з тим, що був підвищений процент за договором кредиту з 15 % до 17 % річних , то було змінено і обсяг зобов'язання за договором поруки. Враховуючи, що ця зміна сталася без згоди поручителя , то порука повинна бути визнана припиненою. Відповідачка [PERSON] до суду не з*явилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, та зазначила, що позов підтримує. Представник відповідача ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" позов не визнав, та пояснив, що при укладенні кредитного договору з [PERSON] Банк мав відповідну ліцензію на здійснення валютних операцій . Крім того, Банк звертався до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, який зараз позивач просить визнати недійсним. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.03.2011 року позов було задоволено частково - стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку 40579,40 грн. заборгованості за кредитним договором від 15.09.2006 року № 265. [PERSON] був присутній у судовому засіданні, позов визнав та не заперечував проти його задоволення, що і зазначено в рішенні. Тобто позивач не оспорював підвищення проценту за кредитним договором та взагалі не мав заперечень відносно договорів кредиту та поруки, а враховуючи, що рішення було винесено в березні 2011 року пропустив строк позовної давності для пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Більш того, на думку представника, [PERSON] не може заявляти вимогу про визнання недійсним договору кредиту, укладеному між Банком та [PERSON], так як він не є стороною по цьому договору, та крім того, він визнав позов Банку про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. [PERSON] в квітні 2012 року зверталася до суду з позовом до Банку про визнання кредитного договору № 265 від 15.09.2006 року недійсним. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.08.2012 року в задоволенні позову відмовлено. Апеляційний суд Харківської області своєю ухвалою від 19.09.2012 року залишив рішення без змін. Представник вважає, що позивач умисно затягує розгляд справи. Представник зазначив, що є безпідставним посилання позивача відносно підвищення без його згоди процентної ставки за кредитним договором , так як в п. 1 договору поруки, який підписано позивачем, зазначено, що він несе відповідальність за кредитним договором та додаткових угод до нього , які можуть бути укладені в майбутньому та в п. 3.4. Договору поруки зазначено, що при внесенні змін у кредитний договір і його пролонгації, обставини, що з нього виникають , розповсюджуються на Поручителя. Угода про підвищення відсотку за договором кредиту була підписала між Банком та [PERSON] 26.11.2008 року. Представник також вважає безпідставною і вимогу позивача про визнання недійсним Кредитного договору у зв*язку з тим, що кредит наданий в доларах США. Банк мав на це відповідну ліцензію. Після надання пояснень по справі позивач та його представник до суду 14 липня та 05 серпня 2014 року до суду не з*явилися- позивач не повідомив про причини своєї неявки, а представник позивача обидва судові засідання просив перенести у зв*язку з зайнятістю в іншому процесі. Ухвалою суду від 22.07.2014 року за клопотанням представника відповідача строк розгляду справи був продовжений до 07.08.2014 року. Статтею 157 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Згідно до ч.1 ст. 169 ЦПК України суд може відкласти розгляд справи лише в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу лише у разі першої неявки в судове засідання належним чином повідомленого позивача без поважних причин. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. З метою розгляду справи в строки, встановлені ЦПК, та приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] та його представник скористалися своїм правом дати пояснення по справі , представником відповідача - Банку подана заява про розгляд справи 05.08.2014 року за його відсутності, та відповідачкою [PERSON] подана заява про розгляд справи за її відсутністю ( а.с. 27) , суд вважає можливим закінчити розгляд справи за відсутності сторін. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов?язання, а також у разі зміни зобов?язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Судом встановлено, між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк»(правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»), укладено кредитний договір № 265 від 15.09.2006 року( далі - Кредитний договір ) , відповідно до якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 7000,00 доларів США зі сплатою за користування 14% річних з кінцевим терміном повернення до 15.09.2011 року. (а.с. 6-10). 15.09.2006 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк»(правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк») укладено договір поруки , відповідно до п. 1.1. якого [PERSON] солідарно відповідає перед Банком за виконання [PERSON] зобов*язань за кредитним договором № 265 від 15.09.2006 року, укладеному між [PERSON] та Банком ., та яким [PERSON] наданий кредит 7000 доларів США . ( а.с. 11) Пунктом 3.4 зазначеного договору передбачено, що при внесенні змін у Кредитний договір і його пролонгації, обставини, що з нього виникають , розповсюджуються на Поручителя. Договір підписаний сторонами , що свідчить про обізнаність та згоду [PERSON] з умовами договору, у тому числі в тому, що всі обставини, що виникають при внесенні змін до кредитного договору розповсюджуються у тому числі і на нього, та те, що кредит надано у доларах США . 26.11.2008 року додатковою угодою № 1 до кредитного договору № 265 від 15.09.2006 року п. 1.4 Кредитного договору викладений в наступній редакції - за користування кредитними коштами встановлена плата в розмірі 17% річних. Додаткова угода підписана сторонами ( а.с. 12) Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.03.2011 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» , та з [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 265 від 15.09.2006 року, укладеному між [PERSON] та Банком в розмірі 37584, 97 грн. Рішення набрало законної сили. В рішенні зазначено, що [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував.( а.с. 45) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрала законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Таким чином, позивачу ще в березні 2011 року вже було відомо про те, що підвищений процент за кредитним договором, він не заперечував проти цього, а навпаки визнав позов про стягнення з нього , як поручителя, суми заборгованості за кредитним договором. Підписаний [PERSON] договір поруки, який він просить визнати припиненим, передбачає в п. 3.4. розповсюдження на нього всіх змін до кредитного Договору. Таким чином, суд не находить підстав для визнання припиненим договору поруки. Крім того, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Поважних причин пропуску позивачем строків позовної давності судом не встановлено, та позивач і нен просив суд його поновити. Тобто, строк позовної давності для звернення до суду із позовною заявою з підстав зазначених у позовній заяві сплив у 28 березня 2014 року, а з позовом [PERSON] звернувся 24.04.2014 року. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07.09.2012 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання кредитного договору № 265 від 15.09.2006 року, укладеному між [PERSON] та Банком недійсним. Рішення набрало законної сили ( а.с. 52-53). При вирішенні вищезазначеної справи судом було встановлено, що при укладенні оспорюванного кредитного договору Банк мав ліцензію видану Національним банком України 03 грудня 2001 року за № 35 та письмовий дозвіл від 03 грудня 2001 року за № 35-1 на право здійснювати операції з валютними цінностями на момент укладення кредитного договору № 265 від 15.09.2006 року . Згідно з роз*ясненнями даними у п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно п. 11 вказаної Постанови у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним необхідно виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на момент укладення кредитного договору № 265 від 15.09.2006 року з [PERSON] мав ліцензію, видану Національним банком України 03 грудня 2001 року за № 35 та письмовий дозвіл від 03 грудня 2001 року за № 35-1 на право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, доводи позивача про необхідність мати індивідуальну ліцензію на здійснення видачі кредитів в іноземній валюті, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони суперечать нормам діючого законодавства, а тому суд не вбачає підстав для задоволенні позову в частині визнання кредитного договору недійсним .

Outcome: dismissed