Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

В квітні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про встановлення факту проживання в житловому приміщенні, визнання права користування та зобовязання укласти договір найму. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.08.1984 року відповідно до наказу керівника Вінницького ордену Трудового червоного Прапору хімічного заводу ім. Я.М. Свердлова №366 позивача прийнято на роботу вихователем гуртожитку №8 по вул. Некрасова в м. Вінниці. Того ж року [PERSON]Б було видано ордер, на підставі якого він вселився в кімнату №75 вищевказаного гуртожитку з реєстрацією свого місця проживання. Крім того, відповідно до Протоколу засідання профкому Вінницького ордену Трудового червоного Прапора хімічного заводу ім. Я.М. Свердлова від 20.08.1985 року [PERSON] поставлено на квартирний облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. Хоча в 1990 році позивач [PERSON] знявся з місця реєстрації але фактично продовжує проживати в кімнаті №75 гуртожитку №8 по вул. Некрасова в м. Вінниці, здійснювати оплату комунальних послуг, квартплату відповідно до особового рахунку №271433 відкритого на його імя, ремонт та інші витрати, повязані з утриманням кімнати. У березні 2017 року [PERSON] звернувся до Департаменту житлового господарства Вінницької міської ради із заявою про укладення відповідного договору найму житла, але листом від 14.03.2017 року йому було відмовлено з підстав відсутності передбачених законодавством документів, які закріплюють за позивачем таке право. Зважаючи на набуття позивачем права користування житлом та існування перешкоди щодо реалізації ним такого права на підставі договору найму житла позивач звернувся з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позовній заяві, та просив задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради - [PERSON] при вирішенні позову поклався на думку суду. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що позивач разом із дружиною ще в 1984 році заселився в житлову кімнату №75 в гуртожитку №8 по вул. Некрасова в м. Вінниці, в якій постійно проживає по даний час, ніколи і нікуди не переїжджав з даної кімнати, постійно оплачує всі комунальні послуги, робить ремонт. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує права та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідност. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом Як вбачається з положень ст. 15 Житлового кодексу України, саме до компетенції виконавчих комітетів міських рад належить право на прийняття рішення про надання жилих приміщень та право на видачу ордерів. Ордер за своєю правовою природою є актом індивідуального характеру, що видається органом, до компетенції якого входить його видача, на вселення громадян у вказане житлове приміщення. Ордер породжує з однієї сторони адміністративно-правові відносини між власником та житлово-експлуатаційною організацією, куди він здається, а з іншої сторони - цивільно-правові відносини між громадянином і житлово-експлуатаційною організацією. Згідно зі\~ст. 58 ЖК України\~на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно\~ст. 58 ЖК України\~єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер. Статтею 59 ЖК України\~передбачено, що ордер може бути визнаний недійсним тільки за рішенням суду і тільки в конкретних випадках. Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, суд повинен зясувати, зокрема: чи було це призначення постійним місцем їх проживання, тривалістю часу їх проживання. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] дійсно з 18.10.1984 року по 08.08.1990 року був зареєстрований та проживав в [INFO], але з 21.09.1990 року змінив адресу державної реєстрації місця свого проживання, що підтверджується довідкою ТОВ «ЖЕО» від 13.02.2017 року №230 та відміткою паспортних даних позивача (а.с. 5, 10). Спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Вінниці та відповідно її балансоутримувачем є ТОВ «ЖЕО». Позивач продовжує фактично проживати за адресою: [INFO] без реєстрації, нести витрати повязані з її утримання, сплачувати квартплату та комунальні послуги, що підтверджується відкритим особовим рахунок №271433 в ТОВ «ЖЕО», довідкою ТОВ «ЖЕО» від 20.02.2017 року №1271 та актом ТОВ «ЖЕО» №3202 від 23.03.2017 року (а.с.7,9). Відповідно до довідки ТОВ «ЖЕО» №207 від 09.02.2017 року ордер на житло квартиру [ADDRESS] не зберігся (а.с. 11). Враховуючи, що наведені обставини стороною відповідача не заперечуються, сам факт проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] починаючи з 18.10.1984 року підтверджується сукупністю перевірених по справі доказів та є беззаперечним. Крім того, суд зважає на те, що [PERSON] проживає у спірній квартирі тривалий час, вселився на правовій підставі відповідно до ордера, який був втрачений, таке вселення у встановленому порядку не оспорювалось і доказів щодо цього суду не надано, а тому слід дійти до висновку про обґрунтованість вимог позивача про встановлення факту проживання його в спірному житлі з 1984 року та визнання за позивачем права користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. При цьому судом враховується рішення Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року по справі №1-31/2001, згідно якого положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Ураїни від 10 жовтня 1994 року № 700, щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), тому відсутність прописки не може бути підставою для відмови у визнанні права на користування. Розглядаючи позовну вимогу щодо зобовязання відповідача надати дозвіл на укладення позивачу із ЖЕО договору найму спірної квартири, то слід зазначити, що частинами 1,2 ст. 61 Житлового кодексу України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок - ст. 63 ЖК УРСР. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Також, договір найму жилого приміщення як правочин є наслідком реалізації особою свого набутого права користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду та укладається відповідно до ордера як єдиної правової підстави на вселення та користування житлом цих фондів. Зважаючи на доведеність позивачем виникнення права на користування квартирою №75 в буд. №8 по вул. Некрасова в м. Вінниці, відповідне право позивача на укладення договору найму житла підлягає захисту. Щодо заперечень відповідача про відсутність необхідних належних документів для отримання дозволу виходячи з встановлених обставин справи, то слід врахувати рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року, № 7-рн/2009 по справі № 1-9/2009, за змістом якого вбачається, що в Конституції України\~закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Тобто, у світлі положень ст.. 74 Закону (280/97-ВР) належне виконання органами місцевого самоврядування і їх посадовими особами обовязків втілює гарантію стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved