Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту спільного проживання з 01 листопада 1996 року до реєстрації шлюбу 29 листопада 2003 року з [PERSON], визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], як частки у спільному сумісному майні, просив визнати недійсним договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] №592 від 25.06.2015 року укладений, між [PERSON] та [PERSON] та застосувати двосторонню реституцію. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та в обґрунтування позову зазначили, що 29 листопада 2003 р. між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.05.2014 року шлюб було розірвано, проте не було вирішено питання про поділ спільного сумісного майна. Стверджується, що однією сім'єю проживали з 01 листопада 1996 року, без реєстрації шлюбу та не перебуваючи при цьому у іншому шлюбі. 24 грудня 1999 року з [PERSON] придбали в кредит квартиру , кошти за яку сплачувалися від доходів, отриманих внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, тому просить визнати дане майно спільною сумісною власністю з посиланням на ст. ст. 22,28, 29 КпШС України та ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність», які регулювали дані правовідносини станом на час їх виникнення до 01.01.2004року. Зазначається, що договір купівлі-продажу при цьому укладався із відповідачем- [PERSON] , оскільки остання працювала в банку , а кредити могли бути видані лише працівникам банку. Приймав участь у пошуках квартири , тому була придбана квартира поруч з квартирою його мами, у якої проживали разом до придбання квартири. Після розірвання шлюбу продовжував проживати у зазначеній квартирі та був зареєстрований в ній , ще до реєстрації шлюбу. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановив, що [PERSON] самостійно і без його згоди здійснила відчуження спірної квартири, власником стала відповідач [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу №592 від 25.06.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф. Тому просить даний договір купівлі-продажу визнати недійсним з посиланням на ч.1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України. В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали та просять відмовити в задоволенні позову повністю, з зазначенням, що до реєстрації шлюбу сторони спільно не проживали , в 1996-1999роки [PERSON] проживала окремо на квартирах і лише певний час до реєстрації шлюбу зустрічалися з позивачем , без ведення спільного бюджету та без спільного проживання. Зазначається, що квартира була придбана особисто нею в кредит у банку за місцем її роботи під поруку колеги, кредит сплачено за рахунок саме її заробітної плати. При тому, що кредит було погашено за 4 місяця після реєстрації шлюбу , відповідач офіційно не працював і не вкладав жодних зусиль до придбання даної квартири. Квартира була придбана за 7200 гривень, з 21.10.1998 року відповідач мала постійне місце роботи - займала посаду економіста операційного відділу ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК», що підтверджується довідкою № 07-2-14/868 від 13.08.2015 року. 29 листопада 2003 року був зареєстрований шлюб з позивачем, від спільного життя мають доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлена про час і місце судового засідання рекомендованими листами , до суду не з»явилася. Поважні причини неявки суду не повідомила. Згідно ст. 169 ЦПК України суд розглядає справу за даної явки. Судом встановлено наступні факти. 29 листопада 2003 р. між [PERSON], та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 21.05.2014 року шлюб було розірвано( а.с. 6). 24 грудня 1999 року [PERSON] придбано у власність квартиру за адресою [ADDRESS], що підтверджується копією договору ( а.с. 7). Відповідно до пояснень позивача та показів свідків [PERSON], [PERSON] сторони проживали спільно до реєстрації шлюбу з 1996 року, при цьому проживали на квартирах та у матері позивача до купівлі спірної квартири. Подібні правовідносини були предметом розгляду Верховного суду України і суд у постанові від 25.12.2013 року по справі №6-135цс13, який зробив наступні висновки: «Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, щовоно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.» Таким чином, законодавством, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, а саме купівлі відповідачем спірної квартири, було передбачено виникнення спільної сумісної власності у чоловіка і жінки, що проживають однією сім 'єю без реєстрації шлюбу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків , оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову частково. В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт проживання позивача з відповідачем до реєстрації шлюбу з 1996 року. Згідно даних паспорта позивача у спірній квартирі він зареєстрований з 26.01.2000року( а.с. 126), тобто відразу після купівлі даної квартири. Зазначеним спростовується твердження відповідача , що до реєстрації шлюбу тобто до 29.11.2003 року сторони спільно не проживали однією сім»єю, оскільки реєстрація в даній квартирі за інших обставин , при тому, що мати позивача проживала в [ADDRESS], іншим не обгрунтовується. Жодних письмових угод про розподіл власності між сторонами не укладалось. Факт відсутності офіційної роботи у позивача не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки свідки позивача допитані в суді підтверджували, що позивач працював неофіційно, з моменту купівлі квартири робив в ній ремонт. При цьому, свідок [PERSON]підтвердила факт навчання з відповідачем в навчальних 1995-1997р.р. та її проживання на квартирах і в т.ч., що на той час знала позивача як хлопця відповідача. Свідок [PERSON] підтвердила, що як колега відповідача виступила поручителем [PERSON] , оскільки на той час кредити банками видавались лише працівникам банку. Зазначила, що даний кредит було погашено, оскільки вона приймала участь у знищенні даної кредитної справи. За даних обставин в розумінні ч.1 ст. 17 Закону України « Про власність» чинної на той час, дане майно, а саме квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Оскільки, суду не надано доказів на підтвердження участі кожного у придбанні даного майна, суд дійшов висновку, щодо рівності часток та визнання за [PERSON], права власності на 1/2 частину квартири за адресою [ADDRESS] як частки у спільному сумісному майні. Щодо вимоги про визнання недійсним договору про відчудження спірної квартири відповідачем, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником спірної квартири є [PERSON], що отримала спірну квартиру у власність на підставі договору купівлі-продажу №592 від 25.06.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Стоєвою Г.Ф. ( а.с. 8) Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За даних обставин , суд дійшов висновку, щодо обгрунтованості та доведеності позовних вимог, окрім питання застосування судом двосторонньої реституції, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язанні з його недійсністю. Наведена стаття формує загальне правило, відповідно до якого недійсний правочин не спричиняє юридичних наслідків для сторін, чи то будь-яких інших осіб, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, тобто, застосування двосторонньої реституції. Двостороння реституція полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Таким чином, наведена стаття встановлює, що основним наслідком недійсності правочину за ЦК України, є двостороння реституція. За даних обставин, позивач не був учасником договору, який визнаний судом недійсним, тому в розумінні даної статті не має права ставити питання двосторонньої реституції, але відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, тобто провочин є дійсним до того моменту, поки суд не визнає його недійсним. Виходячи з положень ст. 204 ЦК України для того щоб повернути своє майно, власнику необхідно спочатку визнати відплатний договір, на підставі якого особа, що немала права на відчуження майна відчужила добросовісному набувачу майно власника, недійним. Визнаючи договір між особою, що немала права на відчуження майна та добросовісним набувачем недійсним, реституція застосовуватись не може так як фактично позов про визнання договору недійсним заявляв, по-перше власник, тобто особа, що не є стороною за договором, а по-друге, вважається за неприпустиме повернення майна не власнику - особі, що не мала права на відчуження майна, договір якої з добросовісним набувачем визнається недійсним. Зазначене не позбавляє права позивача на пред»явлення віндикаційного позову, що і є спеціальним видом наслідку недійсності правочину. При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підстав доказів , наданих сторонами. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України суд вирішує стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 487,20 грн. по 243,60 грн. з кожного.

Outcome: partial