Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування майном, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка є дочкою позивача. У вказаній квартирі не проживає більше трьох років, але з реєстраційного обліку не знялася. Просить усунути перешкоди в користуванні позивачу, його власністю - квартирою за адресою: [ADDRESS], квартирою шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила користування вказаної квартири. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі із зазначених у позовній заяві обставин та просили позов задовольнити. Представник відповідач в судовому засіданні просить у задоволенні позовних вимог відмовити, підтримавши відзив на позовону заяву, вказуючи, що позивачка дійсно працює у м. Київ, але кожні вихідні приїжджає до м. Суми у вказану квартиру. Вислухавши позивача та його представника, представника позивача, пояснення свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися др суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до договору дарування квартири від 04 жовтня 2000 року квартира за адресою: [ADDRESS] подарована та належить [PERSON], зареєстрованого приватним нотаріусом Юморановою Ю.М. (а.с.5). Згідно довідки з КП «Сумижилкомсервіс» СМР від 28.09.2017 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Свідки [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що добре знають як позивача, так і відповідача і їм достовірно відомо, що [PERSON] після закінчення учбового закладу поїхала до м. Києва і там постійно проживає і це триває більш трьох років. Їх свідчення підтверджуються довідкою про підтвердження місця роботи [PERSON], де вказано, що вона працює з 06 липня 2015 року на посаді менеджера з адміністративної діяльності ТОВ «БФ ТРЕЙД», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд.8 (а.с.31). Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 10 червня 2017 року і прізвище після реєстрації шлюбу її [PERSON] (а.с.32). Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім'ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS], але обмежений у праві розпоряджатися даною квартирою. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У судовому засіданні достовірно встановлено, що відподачка відсутня за місцем реєстрації більш одного року, але суд не погоджується із ствердження представника позивачка, що її відсутність по аналогії ст.71 ЖК України вважається з поважних причин, а саме: тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, враховуючи, що постійна робота передбачена у м. Києві і ці був її особистий вибір, а не пов'язано з умовами та характером роботи, у м. Києві перебуває її чоловік, з яким вона створила сім'ю і постійно там проживає. Частиною 2 статті 405 ЦК України вказано, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленості між ним і власником житла або законом. Відповідачкою не надано доказу про встановлення між нею та позивачем домовленості щодо поважності причин відсутності та умов продовження реєстрації у зв'язку з виїздом на інше місце проживання у зв'язку з постійною роботою в іншій місцевості. Відповідачка є членом сім'ї позивачки, і відсутня за місцем реєстрації більш 1 року, в зв'язку із чим втратила право на користування вказаною квартирою, що належить позивачу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо усунення перешкоди у здійсненні права власності на жиле приміщення шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати мають бути покладені на відповідача.

Outcome: approved