Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 20.10.2006 року, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 20.10.2006 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 250,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами банку» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використанні, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за даним договором та угодою виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. [PERSON] належним чином свої зобов'язання щодо повернення кредиту не виконував. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.08.2017 року має заборгованість 11269,14 грн., яка складається з наступного: 1610,63 грн. - заборгованість за кредитом; 8645,69 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 512,82 грн. - штраф (процентна складова). Таким чином у позивача виникла необхідність звернутися до суду з цим позовом. У судове засідання представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, не з'явилася про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином та надала суду письмову заяву з проханням проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у разі неявки відповідача просила проводити розгляд справи у заочному порядку у відповідності до ст.ст. 224-226 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Надав суду заяву, в якій проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі посилаючись на те, що кредит та відсотки сплачені ним в повному обсязі, окрім того подав суду письмове клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог. Суд дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 20.10.2006 року, укладеного між позивачем та [PERSON], станом на 31.08.2017 року сума заборгованості за кредитним договором складає 11269,14 грн., яка складається з наступного: - 1610,63 грн. - заборгованість за кредитом; - 8645,69 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 512,82 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до вказаного розрахунку вбачається , що останньою датою погашення кредиту є 28.04.2015 року на суму 2,17 грн. Відповідно до заперечень, які надані відповідачем вбачається, що відповідач не заперечує факт отримання кредитних коштів на загальну суму 250,00 грн., проте вважає, що заборгованість ним погашена. Окрім того з його заробітної карки автоматично відбувалися списання коштів в рахунок погашення кредиту. Вказані дії робилися без його дозволу. Як вбачається з роздруківки руху коштів по картковому рахунку № R53LTJ8QI7K12HHO від 13.03.2018 року вбачається, що з рахунку відповідача банком в автоматичному режимі проводилося списання коштів для погашення простроченої заборгованості. Тобто погашення відбувались не за згоди відповідача. Позивачем не додано доказів (меморіальних ордерів, платіжних доручень), які б свідчили про факт добровільної сплати відповідачем заборгованості та визнання боргу взагалі. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечення. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. У вказаних справах суд аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, дійшов висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Крім того, включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах 6 листопада 2013 року розглянув справу № 6-116цс13, предметом якої був спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором і зробив правовий висновок, згідно з яким початок перебігу строку позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Згідно з пунктом 1\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року: «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції... та статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язкової юрисдикції Європейського суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», у зв'язку з чим у вітчизняному кримінальному та цивільному судочинстві при Застосуванні норм Конвенції з метою їх тлумачення можливе посилання на рішення Євросуду з прав людини, що мають прецедент ний характер. Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~- суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, наведеними вище імперативними нормами законів України встановлено що, у разі невідповідності законів України Конвенції та практиці Суду (у тому числі і неповноти, суперечливості закону), національні суди України не лише можуть, а зобов'язані вирішувати справи в порядку цивільного судочинства із застосуванням Конвенції,як джерела права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду". Тобто, згідно практики Суду суб'єктивне матеріальне право безпосередньо пов'язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов'язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду). Таким чином, позовна давність це виняток (встановлений законом) із загального правила, передбаченого ч. 2\~ст. 20 ЦК України. Із закінченням позовної давності погашається право на захист, внаслідок матеріальне право стає незахищеним. Зі спливом позовної давності суб'єктивне право припиняє своє існування. Статтею 266 ЦК України\~передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до частини 4\~статті 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed