Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 14 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, позов задоволено частково. Визнано за позивачкою та відповідачем за кожним, право власності на 1/2 частину автомобіля Subaru Forester, 2010 року випуску, двигун 1994 куб.см., кузов JF1SH5LS5AG117060, державний номер АН 9669НА. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1746,74 грн. В задоволенні інших вимог відмовлено в повному обсязі. З рішенням суду першої інстанції частково не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу, так як вважає його незаконним і необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. У звязку з чим просить рішення суду першої інстанції в частині прийняття рішення щодо розподілу автомобіля - скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В іншій частині рішення не оскаржила. В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що суд помилково дійшов висновку про те, що стягнути вартість ? частки автомобіля є неможливим, оскільки не надано доказів щодо підтвердження вартості спірного автомобіля оскільки при розгляді справи вона надавала суду дійсну вартість автомобілю на момент оформлення договору купівлі - продажу. Суд також не дав належної оцінки доводам позивача. В судовому засіданні апеляційного суду позивачка доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю відповідача. Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Згідно з положеннями п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За положеннями ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Судом першої інстанції встановлено, що 27.12.03 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Будьоннівського районного управління юстиції у м.Донецьку, актовий запис №512 (а.с.6). За час шлюбу, 28.09.2010 року сторони придбали автомобіль Subaru Forester, 2010 року випуску, двигун 1994 куб.см., кузов JF1SH5LS5AG117060, зареєстрований у ВРЕР-3 на імя відповідача (а.с.13,14). Суд першої інстанції визнав за сторонами по справі право власності на автомобіль Subaru Forester, 2010 року випуску, визнаючи право власності по ? частині за кожним. Суд відмовив позивачці у стягненні вартості 1/2 частки вищезазначеного автомобіля, , оскільки не надано доказів щодо підтвердження вартості даного автомобіля. По справі не було проведено автотоварознавчої експертизи для встановлення вартості автомобіля Subaru Forester, 2010 року випуску, відповідне клопотання позивачем про проведення даної експертизи позивачем в судовому засіданні не заявлялося. Такі висновки суду першої інстанції не є правильними, та не відповідають нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам по справі. Колегія суддів, враховуючи вищевикладене, прийшла до висновку, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у частині, що оскаржується, що є підставою для скасування судового рішення з постановленням нового у цій частині. Апеляційним судом встановлено, що сторони в справі з 27 грудня 2003 року перебували в шлюбі, під час якого придбали автомобіль Subaru Forester, 2010 року випуску. За час шлюбу, 28.09.2010 року відповідачем згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, був придбаний автомобіль Subaru Forester, 2010 року випуску, двигун 1994 куб.см., кузов JF1SH5LS5AG117060, зареєстрований у ВРЕР-3 на імя відповідача (а.с.13,14). Як вбачається з позову, позивачка, звертаючись до суду із даним позовом, до відповідача ставила питання про поділ транспортного засобу, який за своєю природою є рухомим неподільним майном. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Розглядаючи питання про вартість автомобілю, колегія апеляційного суду виходить з наступного. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивачка звертаючись до суду з позовом про стягнення ? частки вартості спірного автомобілю, вказала на його вартість у сумі 265000 грн., тобто ту вартість за яку було придбано автомобіль. Справа до суду першої інстанції надійшла 21.08.2015 року. Ухвалою від 25.08.2015 року відкрито провадження по справі. 04.09.2015 року суддя призначив справу до розгляду без повідомлення сторін та без їх присутності, в ухвалі вказав, що провів підготовку до судового розгляду, витребував документи та письмові докази, визначив коло свідків та вказав, що ця підготовка достатня для розгляду справи. Проте у відповідності ч. ч. 3, 6 ст. 130 ЦПК України, для врегулювання спору до судового розгляду суд з'ясовує: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду або передати справу на розгляд третейського суду та якщо спір не врегульовано у зазначеному порядку, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову, визначає факти які підлягають доказуванню, за клопотанням осіб вирішує питання про призначення експертизи, однак судом першої інстанції проведено попереднє судове засідання без повідомлення сторін, що позбавило права позивачки заявити клопотання про проведення експертизи. 9 жовтня 2015 року у присутності позивачки, суд першої інстанції взагалі не розяснив позивачці жодного права сторін відповідно до ст.27,31 ЦПК України у тому числі й право заявити клопотання про проведення експертизи щодо вартості автомобілю / а.с.61/; Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою позивачка надала звіт про оцінку майна спірного автомобілю та просила його долучити у якості доказів, посилаючись на те, що під час слухання справи знаходилась на території непідконтрольній Україні у м. Донецьку де виготовлення будь - якої документації офіційного характеру є неможливим й просила визнати цю причину поважною. Враховуючи вище зазначене, колегія апеляційного суду вважає за можливе дослідити новий доказ позивачки, а саме звіт про оцінку майна спірного автомобілю/ а.с.156-162/,оскільки неподання цього доказу було зумовлено поважними причинами та порушенням прав позивачки, щодо необізнаності її прав та обовязків у якості сторони по справі при розгляді справи у суді. Відповідно до звіту про оцінку автомобілю Subaru Forester, 2010 року випуску, двигун 1994 куб.см., кузов JF1SH5LS5AG117060, зареєстрований у ВРЕР-3 на імя відповідача, ринкова/дійсна/ вартість автомобіля - 244900 грн. / а.с156-162/; Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Апеляційним судом також встановлено, що згідно бази даних серверу регіонального сервісного центру МВС України в Донецькій області та облікових даних територіального сервісного центру 1442 за [PERSON], місце реєстрації: Україна, м. Донецьк, вул.. Антропова,27 станом на 29.03.2016 року зареєстрований транспортний засіб: Subaru Forester, 2010 року випуску, двигун 1994 куб.см., кузов JF1SH5LS5AG117060, тобто на час розгляду справи спірний автомобіль є наявним у відповідача. Суд не бере до уваги у якості обґрунтування заперечень проти позову, докази надані відповідачем / а.с.146-151/оскільки вони надані після розгляду справи судом першої інстанції та не відповідають вимогам ст. 59 ЦПК України. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Позивачка, звертаючись до суду з позовом просила залишити у власності відповідача спірний автомобіль та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію ? частки автомобіля в сумі 132500 грн. За положеннями ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таким чином апеляційним судом встановлене, що сторони за час шлюбу придбали транспортний засіб автомобіль Subaru Forester, 2010 року випуску, двигун 1994 куб.см., кузов JF1SH5LS5AG117060 і це майно є спільним майном подружжя. . Оскільки здійснити поділ даного майна між сторонами в натурі неможливо, так як автомобіль за своєю природою є рухомим майном яке не підлягає розділу в натурі, колегія апеляційного суду вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки ? частину вартості спірного автомобілю. Враховуючи вище наведене, колегія апеляційного суду вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, вважає за доцільне залишити право власності на спірний автомобіль за відповідачем та з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 122450 грн. грошової компенсації ? частки спірного автомобілю. В іншій частині позову відмовити. Зазначені обставини та порушення судом першої інстанції норм процесуального права стали підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат (ст. 88 ЦПК України). Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом з ціною позову 174674 грн., позивачка не сплатила судовий збір, та просила суд дозволити їй зменшити розмір судового збору до сплачених нею 243,60 грн.. Доказів про те, що вона сплатила судовий збір навіть у вказаній сумі суду не надала, тобто порушила вимоги ст.119 ч.5 ЦПК України: до позовної заяви не додала документ, що підтверджує сплату судового збору. Суд першої інстанції у супереч ст. 121 ЦПК України де йдеться про те, що суддя встановивши що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст..ст. 119 і 120 ЦПК України, або не сплачено судовий збір постановляє ухвалу в якій зазначаються підстави залишення позовної заяви без руху, ухвалу про залишення позовної заяви не прийняв, а відкрив провадження по справі. Будь- яка ухвала про відстрочення сплати судового збору у справі відсутня. При ухвалення рішення неправильно вирішив питання про розподіл судових витрат. Таким чином при подачі позову, а саме 21.08.2015 року діяли положення Закону України «Про судовий збір» у редакції станом на від 16 липня 2015 року N 629-VIII, відповідно до ст..4, якого розмір судового збору із заяв про поділ майна становить 1 відсоток ціни позову, тобто позивачка повинна була сплатити1 відсоток ціни позову. Виходячи з ціни позову судовий збір складає: 1746 грн.74 коп. Позов задоволено у частині розподілу спірного автомобілю вартість якого встановлена у сумі 244900 грн. Відповідно до ст.. 88ЦПК України з позивачки на користь держави необхідно стягнути 522 грн. 24 коп., з відповідача на користь держави 1224 грн. 50 коп. Рішення у частині відмови в решті позовних вимог позивачкою не оскаржується. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не повно та не всебічно перевірив обставини справи, не дав їм належної оцінку та ухвалив рішення з недодержанням норм матеріального та процесуального права,що є підставою для скасування рішення суду й постановлення нового рішення про задоволення частково позовних вимог позивачки, та часткової задоволення апеляційної скарги.

Outcome: partial