Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належними йому 1\\4 частками квартири [ADDRESS] , а також встановити порядок користування цією квартирою , виділивши йому та членам його сім'ї у володіння та користування житлову кімнату "4", площею 18,8 кв.м., інші кімнатм виділити у користування відповідачів, приміщення коридорів, кухні, ванної кімнати та вбиральні залишити в спільному користуванні. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Суду пояснив, що позивач не досяг згоди з відповідачами щодо порядку користування квартирою, з 2009 року після одруження співіснування в квартирі разом стало нестерпним через різке погіршення стосунків. На теперішній час вимушений проживати разом з дружиною та дитиною у батьків дружини, отже потребує користування найбільшою кімнатою в квартирі саме для проживання своєї сім'ї разом. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, посилаючись на відсутність будь-яких неприязнених стосунків з позивачем. Позивач, який є його єдиним онуком, якого фактично саме він з покійною дружиною виростив та виховав, допомагав здобути освіту, матеріально підтримував, сам не бажає проживати з ним в одній квартирі, ніколи не робив жодних спроб вселитися до квартири після свого одруження, хоча після смерті дружини через свій похилий вік потребує сторонньої допомоги і сам просив онука мешкати разом з ним. Отже взагалі не вбачає наявність спору між ним та позивачем, він не заперечує і ніколи не заперечував проти проживання онука разом з дружиною та дитиною в цій квартирі, більше того весь цей час оплачує житлово-комунальні послуги самостійно, навіть через реєстрацію працездатного онука в квартирі позбавлений можливості на передбачені законодавством соціальні пільги. Вважає, що такий позов поданий з метою подальшого продажу позивачем своєї частки у квартирі, оскільки онук постійно пропонує йому продати квартиру, купити собі дешевшу та меншу за площею, а йому віддати вартість його 1\\4 частки квартири. Крім того, посилалися на те, що з урахуванням частки житлової площі позивача, кімната "4" значно перевищує його частку житлової площі, до того ж ця кімната з 1960 років ( з самого часу отримання квартири) перебувала і перебуває саме в користуванні [PERSON] ( його спальня), в той час як позивач проживав та користувався кімнатою "2", площею 13, 4кв.м. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову не визнав. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 1997 року належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] [PERSON] належить 1\\4 частка вказаної квартири. За такого , згідно правовстановлювальних докумегнтів сторін , інші 3\\4 часток квартири належать позивачеві та відповідачам на праві спільної сумісної власності. Так, у відповідності до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином, враховуючи відсутність у справі доказів про наявність таких обставин, суд приходить до висновку, що фактично можливо вважати , що частки кожного із співвласників зазначеної квартири мають бути рівними і складатимуть по 1/4 частині. Відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру, квартира житловою площею 50,6 кв.м., загальною площею 74,2 кв.м.; складається з трьох окремих житлових кімнат, площею 18,6 кв.м., 18, 8 кв.м. та 13.4 кв.м. Таким чином, частка житлової площі, що належить позивачу, складає приблизно 12,7 кв.м. Згідно Довідки форми №3, в зазначеній квартирі зареєстрований позивач та [PERSON] , відповідач [PERSON], зареєстрований та проживає за іншою адресою. Позивач як власник житлового приміщення відповідно до положень ст. 383 ЦК України має право на безперешкодне користування належним йому житловим приміщенням, проте жодних доказів того, що відповідачі перешкоджають йому у вселенні до цього приміщення суду не надано, вимог про вселення не заявлено. Відповідно до ч. 3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників у праві спільної часткової власності має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці. За змістом положень п.п.6-7 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства , що регулює право власності громадян на житловий будинок" № 7 від 04.10.1991 року, в спорах про поділ будинку в натурі, якщо виділ частки неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. При цьому виділенню учасникам спільної часткової власності підлягає частина, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Визначити порядок користування квартирою, виділивши позивачу у користування житлову кімнату, площею 18,8 кв.м., на теперішній час неможливо, оскільки це не відповідає його передбачуваній частці у праві спільної власності, не відповідає порядку користування, що склався протягом багатьох років, порушує його права як учасника спільної власності - позбавляє права на користування балконом. До того ж такі вимоги не грунтуються на нормах закону, оскільки ч. 1 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності , володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі викладеного, у відповідності до наведених норм права та обставин справи, суд дійшов висновку, що вимоги позову не підлягають задоволенню . У відповідності зі ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають .

Outcome: dismissed