Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "АІСЕ Україна" (далі по тексту - відповідач, ПрАТ "АІСЕ Україна") про стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.05.2006 року між позивачем та ЗАТ "АІСЕ Україна", правонаступником якого є ПрАТ "АІСЕ Україна", укладено угоду № 131199 на надання учаснику системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки "ВАЗ" за ціною 29740,00 грн., через систему автоплан, організовану фірмою. Відповідно до умов договору, позивач сплатив вступний внесок у розмірі 1070,64 грн., та продовжував сплачувати щомісячні внески протягом періоду з червня 2006 року по червень 2008 року, які склали загальну суму 11885,02 грн. Після звернення до представника ПрАТ "АІСЕ Україна" щодо отримання ним автомобіля та інформації про виробника вказаного автомобіля, позивачу не було надано відповіді на запитувану інформацію. У зв'язку із вищенаведеними обставинами позивач подав заяву про розірвання угоди, на що 06.06.2008 року відповідач підтвердив розірвання угоди, проте сплачені позивачем внески не були повернуті, мотивуючи тим, що гроші будуть повернуті після закінчення графіка внесків групи, до якої належав позивач. 07.06.2013 року позивач звернувся із заявою до відповідача про повернення йому грошових коштів, проте ніякої відповіді так і не отримав. У зв'язку із цим, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач у судове засідання не з'явився, проте в матеріалах справи наявна заява позивача, в якій він просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої просить розглянути справу за його відсутності, в задоволенні позову відмовити. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 24.05.2006 року була укладено угода № 131199 на надання учаснику системи послуг, спрямованих на придбання автомобіля марки "ВАЗ" за ціною 29740,00 грн., через систему автоплан, організовану фірмою. В червні 2006 року позивача було повідомлено, що він включений до групи №503 і присвоєно порядковий №155. Відповідно до ст. 4 угоди № 131199 та додатку до угоди № 1, позивач мав сплатити вступний внесок в розмірі відсотку від ціни автомобіля, який підлягає сплаті під час підписання угоди. Позивач на виконання умов угоди №131199 та відповідно до ст. 4 вказаної угоди, додатку № 1 до угоди сплатив вступний внесок в розмірі 1070,64 грн. В подальшому, позивач сплачував у період з червня 2006 року по червень 2008 року повні внески на загальну суму 11885,02 грн. Відповідно до ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 14 додатку № 2 до угоди №131199, тільки той учасник системи, який ще не отримав автомобіль, має право у будь-який момент розірвати угоду без пояснення та причин. Учасник повинен повідомити фірму про своє рішення у письмовій формі. Позивач 08.05.2008 року подав заяву про розірвання угоди №131199 від 24.05.2006 року та повернення йому сплачених грошових коштів в повному обсязі, які він вносив відповідно до умов угоди № 131199 та додатків до неї. Листом від 06.06.2008 року ПрАТ "АІСЕ" підтвердив про розірвання угоди, та зазначив, що повернення сплачених позивачем внесків буде відбуватися відповідно до ст. 14, п. 14.2 "Правил функціонування автоплану". Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Пунктом 14.2 ст. 14 Додатку №2 до Угоди встановлено, що фірма може здійснити повернення сплачених чистих внесків учаснику, що розірвав угоду, тільки по закінченні графіка внесків групи учасників системи, до якої він належав, оскільки сплачені кожним учасником системи чисті внески були використані для купівлі автомобілів, які були передані відповідним учасникам. Отже, виконання зобов'язання повинно відбутися з настанням події, тобто закінчення графіка внесків групи. Таким чином, угодою передбачено порядок повернення коштів. Графік групи №503, до якої належав позивач, почався у червня 2006 року, закінчився у травні 2013 року. Пунктом 16.3 ст. 16 Додатку №2 до Угоди встановлено, що суми сплачених чистих внесків та/або половинних чистих внесків, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли такий учасник повідомив АІСЕ про розірвання угоди, за вирахуванням відступного за відмову від угоди у розмірі двох цілих чистих внесків. На виконання умов угоди, позивачем фактично було сплачено 13 чистих внесків, що становить 23,4639% від вартості автомобіля. За умовами угоди, щомісячний цілий внесок становить 1,1905% від ціни автомобіля, зазначеного у додатку №1 до угоди. Станом на травень 2013 року (місяць, в якому закінчено графік внесків) ціна автомобіля, визначеного у додатку №1 до угоди становила 49501,80 грн. За вирахуванням відступного відповідно до п.16.3 ст. 16 Додатку №2 до угоди, двох цілих чистих внески, позивачу має бути повернено 21,0829 (23,4639%-2,3810%) від ціни автомобіля, дійсної в місяці розірвання угоди, а тому сума, яка підлягає поверненню складає 10436,43 грн. Але фактично позивачем було сплачено чистих внесків на суму 7633,95 грн. Таким чином, прибуток позивача склав 2802,48 грн., тому перерахування податку на доходи фізичної особи було перераховано до державного бюджету у розмірі 420,37 грн. Отже, сума чистих внесків, що підлягала поверненню позивачу за угодою становила 10016,05 грн. (10436,43 грн. - 420,37 грн.) Відповідно до платіжного доручення №2933, сума у розмірі 10016,05 грн. була перерахована позивачу 12.11.2013 року (а.с. 53). Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача сплачених ним внесків на придбання автомобіля за угодою №131199 на загальну суму 11885,02 грн. є безпідставними, при розрахунку суми позову позивачем не враховано положень угоди, викладених у п. 16.3 ст. 16 Додатку №2 до угоди, грошові кошти, які підлягали поверненню позивачу у розмірі 10016,05 грн., вже повернуті, що підтверджується матеріалами справи, а тому суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, оскільки відповідачем належним чином виконане зобов'язання перед позивачем щодо повернення чистих внесків, внаслідок розірвання угоди між позивачем та відповідачем. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу (п. 2 ч. 2 ст. 79 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що понесені позивачем витрати на правову допомогу та оплату судового збору не підлягають задоволенню, оскільки в задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено.

Outcome: dismissed