Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивував тим, що 30.10.2004 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] . У шлюбі народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31.05.2005 року. Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 05.06.2008 року по справі № 2 -1676/08 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Також рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 19.01.2009 року по справі №2-4298/08 стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі 500 грн. від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімуму до досягнення дитиною повноліття. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] проживає разом з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] , бабуся з дідусем повністю забезпечують дитину, турбуються про її фізичний, духовний, культурний, освітній розвиток. Відповідач [PERSON] , батько [PERSON] , після розлучення ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жодної участі у її вихованні не приймає. Усі питання по вихованню дитини вирішуються дідусем та бабусею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному утриманні бабусі та дідуся, відповідач жодним чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для утримання нею освіти. Борг по сплаті аліментів відповідачем станом на 01.05.2017 року становить 51183, 33 грн., що підтверджується довідкою Староміського відділу ДВС м. Вінниці від 22.05.2017 року № 11270/15-25/25. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №1843 від 30.08.2018 року призначено [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] опікуном дитини, позбавленої батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , а також належного дитині житла та майна. Просив суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , визначити місцем проживання [PERSON] місце проживання [PERSON] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] по аліментам на утримання [PERSON] станом на 05.02.2021 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали за обставин викладених в справі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, заперечував, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] , а також, щодо стягнення суми заборгованості по аліментам. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала висновок № 01-00-011-28383 від 23.04.2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] суду показала, що має образу на батька, через недостатню кількість уваги та турботи. Вислухавши пояснення сторін, [PERSON] , дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 30.10.2004 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , у шлюбі народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 31.05.2005 року (а.с.9,6). Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 19.01.2009 року по справі №2-4298/08 стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі 500 грн. від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше встановленого законодавством мінімуму до досягнення дитиною повноліття (а.с.8). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.08.2016 року (а.с.7). [PERSON] проживає разом з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] (а.с.22), дідусь та бабуся повністю забезпечують дитину, турбуються про її фізичний, духовний, культурний, освітній розвиток. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №1843 від 30.08.2018 року призначено [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] , опікуном дитини, позбавленої батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , а також належного дитині житла та майна. Борг по сплаті аліментів [PERSON] станом на 05.02.2021 року становить 126 588, 85 грн., що підтверджується довідкою Староміського відділу ДВС м. Вінниці від 05.02.2021 року (а.с.127). Згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 23.04.2021 року № 01-00-011-28383 позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] , є доцільним. Також зі змісту даного висновку вбачається, що батько дитини [PERSON] на засіданнях комісії повідомив про те, що має бажання виховувати свою доньку, зазначив, що у 2019 році дівчинка протягом декількох місяців проживала в його сім`ї, він забезпечував її всім необхідним, належно піклувався про доньку. [PERSON] повідомив про те, що неодноразово надавав готівкою кошти для доньки, у даний час гасить заборгованість по сплаті аліментів. На думку батька, підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні (а.с.124-125). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13.02.2016 року, [PERSON] одружився з [PERSON] (а.с.77), [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] (а.с.78), а [INFO] син [PERSON] (а.с.79). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи суд може відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ст. 166 Сімейного кодексу. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідача, які б свідчили про ухилення ним від виховання свого сина і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав до суду не надано. Оскільки дії відповідача засвідчують, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання та можливість утримувати та виховувати сина, враховуючи доведеність певних намагань відповідача проявити турботу до дитини, суд вважає доцільним і таким що відповідає інтересам дитини не позбавляти його батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність, змінити ставлення до виховання сина. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari &aль; Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу №243/13192/19-ц, в якій досліджував питання позбавлення батьківських прав зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Також що позбавлення батьківських прав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду висловився справу №753/2025/19-ц, де зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що у даному випадку у якнайкращих інтересах неповнолітньої [PERSON] буде збереження її зв`язків з батьком, оскільки батько [PERSON] не є особливо непридатним та явно неблагополучним, йому не байдужа доля його дитини, він ініціював дане звернення до суду, звернувся по допомогу до правозахисників, що свідчить про його інтерес до дитини, а тому в задоволенні вимоги про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Щодо вимоги про визначення місця проживання [PERSON] , слід зазначити наступне. Станом на день розгляду справи [PERSON] виповнилось 16 років (а.с.6). Відповідно до вимог ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Враховуючи вище викладене, вимога про визначення місця проживання [PERSON] разом з [PERSON] до задоволення не підлягає, оскільки сама [PERSON] визначає місце свого проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до цивільного кодексу України. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно п. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Зважаючи на положення ст. ст. 141,180-182 СК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої онуки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.08.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Оскільки, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №1843 від 30.08.2018 року призначено [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] , опікуном дитини, позбавленої батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] , а також належного дитині житла та майна, тому і стягнення на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої [PERSON] слід почати з 30.08.2018 року. Що стосується вимоги позивача про стягнення з [PERSON] боргу по сплаті аліментів на утримання [PERSON] суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначено ст. ст. 194-197 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом зазначених норм законодавства розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернуто на майно боржника. При цьому звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії, та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби, за власною ініціативою; і інших передбачених законом випадках. Пунктом 12 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5 встановлено, що виконавець у разі надходження виконавчого документа про стягнення аліментів у день відкриття виконавчого провадження повинен підрахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів та разом з постановою про відкриття виконавчого провадження повідомити про нього стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості має бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилася після утримання податків, відсоток або частку заробітку (доходу), визначений виконавчим документом, загальну суму заборгованості. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 Сімейного кодексу України. Стягнення аліментів за виконавчими листами за минулий час провадиться в межах трирічного строку, що передував пред`явленню виконавчого листа до виконання (п. 15 Інструкції). Відповідно до ч. 8ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Таким чином діючим законодавством передбачено стягнення заборгованості із сплати аліментів не шляхом ухвалення судового рішення, а в межах виконавчого провадження. Стягнення заборгованості за аліментами за рішенням суду сімейне законодавство (ч. 3ст. 194 СК України) передбачає лише у випадку відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника (ст. 187 СК України). Права стягувача аліментів є захищеними в силу закону, оскільки, виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у Державній виконавчій службі і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, зі сплати яких і виникла ця заборгованість. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення заборгованості по аліментах задоволенню не підлягає, а тому в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial