Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

В квітні 2019 р. [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить встановити факт проживання її та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, ведення ними спільного господарства, побуту, бюджету та придбання майна внаслідок їх спільної праці як сім`ї, шляхом об`єднання спільних трудових зусиль, внаслідок яких одержані спільні та особисті доходи об`єднувалися для набуття спільного майна в майбутньому у період з травня 1998 р. по 09.09.2000 р. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] житловий будинок загальною площею 78.0 кв.м, житловою площею 35.4 кв.м з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , як такий, що придбаний внаслідок їх спільної праці як сім`ї; здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вона проживала в незареєстрованому шлюбі з травня 1998 р. і в зазначений період часу ні позивачка, ні відповідач не перебували в інших як зареєстрованих та і незареєстрованих шлюбних відносинах. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . 31.08.2000 р. сторони, перебуваючи в незареєстрованому шлюбі, спільно придбали на ім`я відповідача незавершений будівництвом будинок готовністю 83% та погріб по [ADDRESS] . Шлюб вони зареєстрували 09.09.2000 р., однак відповідач не визнає, що спірний будинок належить їм обом. Позивач звертає увагу, що спірний будинок було придбано за 9 днів до реєстрації шлюбу між сторонами. В період до придбання спірного будинку, а саме з 1998 р. по 2000 р. позивач працювала в КСП ім. Т.Г.Шевченка в селі Тростинка вагарем. Відповідач також працював в той період в КСП ім. Т.Г.Шевченка в селі Тростинка водієм. Спочатку у 1998 р. сторони проживали у матері позивача. Згодом, за пропозицією директора КСП ім. Т.Г. Шевченка, вони вирішили перейти жити до недобудованого спірного будинку. Спірний житловий будинок був офіційно оформлений на [PERSON] , на початку 2000 р. постало питання переоформлення будинку, директор КСП ім. Т.Г. Шевченка [PERSON] надав їм кошти в позику на купівлю спірного будинку. 31.08.2000 р. між власником будинку та відповідачем, як головою їх родини, було укладено договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом спірного житлового будинку готовністю 83 %. На той момент доньці сторін був лише один місяць і позивач була повністю зайнята доглядом за дитиною. Укладений договір купівлі-продажу спірного будинку навіть не пройшов державну реєстрацію у встановленому порядку, що свідчить про те, що юридично у відповідача не виникло в момент купівлі права власності на спірний будинок. Кошти, отримані в позику сторонами, в подальшому відраховувались із заробітної плати. Окрім того, щоб полегшити фінансовий тягар дочки, мати позивача, отримавши грошову компенсацію за майновий пай як член КСП ім. Т.Г. Шевченка в розмірі близько 4 000 грн., віддала ці кошти позивачу для того, щоб вона внесла їх в якості погашення частини позики. Після реєстрації шлюбу у вересні 2000 р. вони почали спільно займатись питанням добудови спірного будинку та введенням його в експлуатацію. Рішенням виконавчого комітету Тростинської сільської ради від 29.12.2003 р. за відповідачем на спірний будинок було визнано право власності, яке зареєстровано 04.03.2004 р. вже будучи в зареєстрованому шлюбі в період дії ЦК України 2004 р. та СК України 2004 р., за якими майно набуте подружжям під час шлюбу ділитися між ними порівну. Позивач вказує, що вона своєю працею, власно заробленими коштами, та з урахуванням внесення коштів, що надала її мати, вклала в придбання недобудованого спірного будинку не менше Ѕ частини його вартості. Окрім того, після реєстрації шлюбу з відповідачем в вересні 2000 р. позивач разом з ним добудовували та опорядковували спірний будинок. Виходячи з цього, позивач вважає, що вона має право на половину спірного будинку. У зв`язку з наведеним, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримання позовних вимог, просить задовольнити позов в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, в установлений ухвалою суду термін, відзиву на позовну заяву не подав, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. На підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків. Згідно до ст.3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом достовірно встановлено, що з 09.09.2000 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , у сторін [INFO] народилась дочка [PERSON] (а.с.10). Відповідно до довідки, виданої Тростинською сільською радою 03.09.2018 р. № 194, з відповідачем по справі позивач проживала в незареєстрованому шлюбі з травня 1998 р., вели спільне господарство і купили разом будинок (а.с.12). Відомостей, що в зазначений період часу сторони перебували в інших як зареєстрованих та і незареєстрованих шлюбних відносинах - судом не встановлено. Відповідно до договору купівлі-продажду будинку, укладеного 31.08.2000 р. між власником будинку [PERSON] та відповідачем [PERSON] , останній купив незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 83% та погріб по [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до акту від 27.09.2001 р., Тростинською сільською радою були винесені в натурі межі земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Тростинської сільської ради №93/1 від вересня 2001 р. відповідачу було надано дозвіл на добудову спірного будинку (а.с.17) Після закінчення всіх добудов в 2003 р. спірний будинок було введено в експлуатацію і рішенням виконавчого комітету Тростинської сільської ради від 29.12.2003 р. за відповідачем було визнано право власності на спірний будинок (а.с.18,19). 04.03.2004 р. право власності відповідача на спірний будинок було зареєстровано, що стверджується відміткою про реєстрацію в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно на договорі купівлі-продажу (а.с.20). Також судом встановлено, що в період до придбання спірного будинку, а саме з 1998 р. по 2000 р. позивач працювала в КСП ім. Т.Г.Шевченка в селі Тростинка вагарем, що стверджується копією трудової книжки позивача. Відповідно до показів свідка [PERSON] , яка є матірю позивача, сторони разом купили недобудований будинок за її допомогою, вона давала їм кошти на купівлю будинку. У них народилась дочкам [PERSON] [INFO] , а розписались вони аж 09.09.2000 р. Вони тримали велике хазяйство, яке вела її дочка [PERSON] зі своїм сином. Потім вони побудували сарай, відбудували будинок, все робили разом і їм допомагали її діти. Її дочка [PERSON] , працювала в школі прибиральницею, а на літніх канікулах підробляла в колгоспі ім.Шевченка ваговщиком. Вона залишала маленьку дитину, а вона ходила її глядіти. Вона допомагала їх подружжю, як могла, щоб у родини все було добре. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] , надала покази, що вони купили будинок в 1998 р., за який віддавала гроші [PERSON] мама, їй це відомо, бо вона працювала з нею на фермі і вона їй про це розповідала. У 2000 р. у них народилась дочка [PERSON] , а розписались вони у 2000 р. На той час [PERSON] працював водієм у колгоспі ім. Шевченка, а [PERSON] працювала в школі технічкою, літом підробляла на вісовій в колгоспі. Хату вони робили разом, тримали хазяйство. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Виниклі між сторонами правовідносини регулюються Кодексу про шлюб та сім`ю України, що був чинним на момент їх виникнення. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 р. № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 р. визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності. З вищенаведених норм, можна зробити висновок, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Така сама по суті позиція висловлена і в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. № 6-66цс1 та Правовій позиції, що була висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України, при розгляді вказаної справи. Виходячи з норм вищевказаної Правової позиції для визначення за позивачем права власності на половину спірного будинку, придбаного до 1 січня 2004 року, необхідно встановити факт придбання його сторонами внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами. З огляду на зазначене, та з урахуванням пояснень свідків, та зібраних у справі доказів, в судовому засіданні достовірно встановлено факт проживання [PERSON] з [PERSON] з травня 1998 р. по 09.09.2000 р. однією сім`єю та факт придбання майна - спірного будинку, внаслідок спільної праці їх, як членів сім`ї. Таким чином, враховуючи, що житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] , набутий під час спільного проживання сторонами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, придбаний внаслідок ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, їх спільної праці, спільних трудових зусиль, унаслідок яких вони одержували доходи, які були об`єднані в майбутньому для набуття спільного будинку. У зв`язку з зазначеним , спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності сторін. Статтею 372 ЦК України передбачено що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Стаття 70 СК України встановлює, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У зв`язку з наведеним, враховуючи, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо поділу будинку, суд вбачає наявність законних підстав для поділу житлового будинку та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину даного житлового будинку та задоволення позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved