Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Посилався на те, що 27 січня 2014 року наказом директора Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» Панфіловим С.В. його було звільнено з роботи. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 08.07.2014 року його було поновлено на роботі на посаді начальника Управління РСД і СЗ - начальника відділу 101 та стягнуто виплата середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у сумі 20736 гривень та моральна шкода у розмірі 500 гривень. Ухвалою Вищого Спеціалізованому Суду України від 04.12.2014 року рішення апеляційного суду Запорізької області залишено без змін. Позивачем на адресу управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області був направлений виконавчий лист від 03.06.2014 року про примусове виконання рішення суду. Але рішення суду в частині виплати йому заробітної плати та відшкодування моральної шкоди виконане лише 01.04.2015 року. З цих підстав він вимушений звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовнівимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити. Позивач дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав свої заперечення, де зазначив, що стягнення цієї компенсації не передбачено діючим законодавством, оскільки після винесення рішення та звернення його до виконання, відносини між сторонами щодо виплати сум, пов'язаних з їх трудовими відносинами перейшли у сферу виконання судових рішень, які регулюються та контролюються в процесі здійснення виконавчих дій Комунарським відділом ДВС Запорізького МУЮ у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». Крім того пояснив, що відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; законами України: "Про оплату праці", "Про індексацію грошових доходів населення", "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року N 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427. Посилання поивача у позовних вимогах на статтю 625 ЦК України не засновано на законі. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобов'язання. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. За таких обставин положення частини другої статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин. У позові просив відмовити. Вислухавши пояснення позивача, представникавідповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі досліджених доказів, судом встановлені наступні обставини. Згідно трудової книжки, [PERSON] [INFO], перебував в трудових відносинах з Запорізьким державним підприємством «Радіоприлад» з 10.03.2010 року, де працював на посаді начальника Управління режимно-секретної діяльності - начальника відділу 101 (наказ № 45-к від 10.03.2010 року) по 28.01.2014 року, коли був звільнений за ст. 40 п. КЗпП України (наказ № 12-к від 27.01.2014 року). На підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 8 липня 2014 року позивач [PERSON] був поновлений на посаді начальника Управління режимно-секретної діяльності - начальника відділу 101Запорізького державного підприємства «Радіоприлад» та на його користь було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 січня 2014 року по 8 липня 2014 року у сумі 20736 гривень без урахування утримання податків та інших обов'язкових платежів. Також на його користь з підприємства стягнута моральна шкода у розмірі 500 гривень. Вказане рішення набрало законної сили. Також встановлено, що рішення суду в частині виплати позивачу заробітної плати та відшкодування моральної шкоди виконане 1 квітня 2015 року, що підтверджується наявними в справі письмовими доказами, а саме розпорядженням державного виконавця від 05.03.2015 року та платіжними дорученнями № 397, № 398, № 463, № 462, та ці обставини сторонами не оскаржуються. Як вбачається із матеріалів справи, згідно зазначеного судового рішення, кошти, які підлягали стягненню з відповідача на користь позивача є заробітною платою. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» провадиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати поширюється на випадки порушення передбачених ст. 115, 116 КЗпП України строків виплати заробітної. Після набрання судовим рішенням законної сили заробітна плата не підлягає коригуванню на підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці», оскільки компенсація втрати частини заробітної плати входить у структуру заробітної плати, яка нараховується роботодавцем. З набранням судового рішення чинності та звернення його до виконання, відносини між сторонами щодо виплати сум, пов'язаних з їх трудовими відносинами перейшли у сферу виконання судових рішень, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Згідно ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати» індексації підлягають доходи громадян, які не мають разового характеру, а виплата суми за судовим рішенням за своєю правовою природою є разовою виплатою, яка не входитьдо переліку об'єктів індексації. З позовних вимог витікає, що позивач просить суд зобов'язати відповідачастягнути на його користь заборгованість по компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати та відшкодування компенсації за несвоєчасну виплату моральної шкоди за період з 8 липня 2014 року по 1 квітня 2015 року. З наведеного вище суд дійшов висновку, що в цій частині позову слід відмовити, оскільки позовні вимоги в цій частині не ґрунтуються на законі. Крім того, не підлягає задоволенню позов в частині відшкодування компенсації за несвоєчасну виплату моральної шкоди, оскільки моральна шкода не є складовою заробітної плати. Позовні вимоги підлягають задоволенню лише за період до ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили, а саме за період з 28 січня 2014 року по 8 липня 2014 року. Згідно до п.6постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Компенсація заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою здійснюється відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушеннями термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 (з урахуванням внесених змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2003 р. N 430). Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою КМУ від 21 лютого 2001 р. N 159 (п.7) передбачено порядок визначення джерел, за рахунок яких здійснюватиметься така компенсація. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш, як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається, як різниця між часткою відділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Приріст індексу споживчих цін для визначення суми компенсації відраховується шляхом множення місячних споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (офіційне видання), що суд і використовував при розрахунку. Встановлено, що кошти, які підлягали стягненню за рішенням суду від 8 липня 2014 року з відповідача на користь позивача - 20736 гривень є заробітною платою за період з 28 січня 2014 року по 8 липня 2014 року.Також встановлено, що вказана у судовому рішенні сума була зазначена без утримання податку та обов'язкових платежів, які мають утримуватися при її виплаті. Тому при розрахунку суд бере до уваги місячні споживчі ціни за лютий 2014 року по червень 2014 року, а саме: ( 1,006 х 1,022 х 1,033 х 1,038 х 1,010 - 1 ) х 100 = 12%, ( 20736 х 12% ) = 2488 гривень 32 копійки, що і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, позивач просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача три відсотки річних у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання в порядку ст. 625 ЦК України. Однак позов в цій частині задоволенню не підлягає з таких підстав. За змістом ч. 2 ст. 1 Цивільного Кодексу України - до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю України регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. З огляду на викладене, оскільки спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються законодавством про працю, а не цивільним законодавством, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судом в ході її розгляду, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Ч.3 ст.88 ЦПК України передбачено, що, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету м. Запоріжжя судовий збір у розмірі 497 гривень 67 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial