Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

14.12.2016 р. заявник [PERSON] позивач звернувся до суду із заявою про звільнення опікуна від його обов'язків та призначення іншого опікуна, якою просив звільнити [PERSON], від обов'язків опікуна над [PERSON], покладених на неї рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 р. та призначити його опікуном його рідну тітку - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заяви посилався на те, що 15.06.2016 року померла мати заявника, [PERSON]. Після її смерті племінниця заявника, заінтересована особа [PERSON], таємно від заявника і без погодження із ним звернулась до суду із заявою про визнання його недієздатним та встановлення над заявником опіки, оскільки він перебував на обліку у психоневрологічному відділенні Павлоградської міської лікарні № 1 «ДОР» з приводу психічного захворювання. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 року заявник був визнаний недієздатним, наді ним було встановлено опіку, опікуном призначена [PERSON] Проте, [PERSON] не виконує свої обовязки опікуна у повному обсязі, не здійснює догляд за заявником, не допомагає йому в побуті та господарстві, не забезпечує заявника продуктами харчування. Стверджує, що [PERSON] самостійно розпоряджається пенсією заявника для власних цілей, між ними склалися неприязні стосунки, які унеможливлюють їх подальше спілкування і виконання [PERSON] обовязків опікуна. Вказує, що фактично обовязки опікуна та допомогу заявнику надає його тітка, заінтересована особа [PERSON], яка його відвідує, доглядає, забезпечує продуктам харчування, в тому числі з власного огороду, готує їжу, хвилюється про стан його здоровя, прибирає та здійснює інші необхідні дії, на що має час, оскільки є пенсіонеркою. Вказані обставини змусили заявника звернутись до суду для захисту своїх прав. Заінтересована особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області просив розглянути справу без її участі. Заінтересована особа [PERSON] заяву підтримала і просила задовольнити. Заінтересована особа [PERSON], а також представник [PERSON] адвокат [PERSON] проти задоволення заяви заперечували, зазначивши про належне виконання [PERSON] обовязків опікуна над недієздатним [PERSON] та відсутністю підстав для розгляду судом вказаної заяви з огляду на приписи ч.1. ст.. 75 ЦК України та ч.2. ст. 241 ЦПК України, за якими подану недієздатною особою заяву суд має повернути. Заслухавши пояснення заявника, заінтересованих осіб, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], Маляренко В,А, [PERSON], лікаря-психіатра [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінюючі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява підлягає ч задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно з ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦПК України суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Судом встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 р. у цивільній справі № 185/5787/16-ц за заявою [PERSON], заінтересована особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи недієздатної, встановлення опіки над фізичною особою заяву [PERSON] про визнання особи недієздатної, встановлення опіки над фізичною особою було задоволено, визнано [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], недієздатним, встановлено над недієздатним [PERSON], [INFO], опіку та призначено опікуном останнього його рідну племінницю - [PERSON], [INFO] (а.с.6). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 р. у цивільній справі № 185/5787/16-ц було, зокрема, встановлено, що згідно довідки психіатричного диспансерного відділення Комунального закладу "Павлоградська міська лікарня № 1" ДОР" від 23.06.2016 року [PERSON], [INFO], є інвалідом 3 групи та перебуває на обліку у лікаря-психіатра Комунального закладу "Павлоградська міська лікарня № 1" ДОР" по психічному захворюванню. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 149 від 04.10.2016 року Комунального закладу "Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня" ДОР" [PERSON], [INFO], страждає хронічним стійким психічним розладом у формі помірної розумової відсталості. За своїм психічним станом [PERSON] не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. Ч. 2 ст 241 ЦПК України визначено, що суд за заявою органу опіки та піклування чи особи, призначеної піклувальником або опікуном, у місячний строк звільняє її від повноважень піклувальника або опікуна і призначає за поданням органу опіки та піклування іншу особу, про що постановляє ухвалу. Суд за заявою особи, над якою встановлено піклування, може звільнити піклувальника від його повноважень і призначити за поданням органу опіки та піклування іншого піклувальника, про що постановляє ухвалу. Таким чином, чинне цивільно-процесуальне законодавство України не передбачає можливість подання особою, яку визнано недієздатною, заяви про звільнення опікуна від його обов'язків та призначення іншого опікуна. Проте, згідно ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обовязками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132). Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 року у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 року у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 року у справі «Z. [PERSON] інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 року у справі «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45). У цьому контексті Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 67), «[PERSON] Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»\~\~\~\~ (п. 45). У звязку з наведеним ст. 241 ЦПК України не повинна застосовуватися судом суто формально, адже зазначена норма внутрішнього національного законодавства безумовно обмежує право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції. Порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~при розгляді справи національними судами констатував і Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 30 травня 2013 року у справі «[PERSON] проти України», яке 30 серпня 2013 року набуло статусу остаточного, констатовано, що у цій справі відсутність у заявниці можливості безпосередньо вимагати поновлення своєї цивільної дієздатності призвела до того, що це питання не розглядалося судами взагалі. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні зазначив, що законодавством України не передбачено гарантій автоматичного періодичного перегляду судами питання поновлення цивільної дієздатності осіб та здійснення нагляду щодо виконання обовязків з опіки таких осіб. За таких обставин, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що ситуація, в якій опинилася заявниця, призвела до відмови у правосудді щодо можливості забезпечення перегляду її цивільної дієздатності, тобто було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Із пояснень як заявника, та так і заінтересованих осіб [PERSON], [PERSON] свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], Маляренко В,А, [PERSON], лікаря-психіатра [PERSON], вбачається, що заявник спроможен обслуговувати себе у побуті на мінімальному рівні, добре готує страви. При цьому після 15.06.2016 року про заявника турбувалися як заінтересована особа [PERSON], так і тітка заявника, заінтересована особа [PERSON] Відповідно до ч. 4 ст. 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. Так само, відповідно до п.3.1. Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 № 34/166/131/88, при призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов'язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб. Відповідно, погодження заявником особи опікуна та наявність між ним та особою, яка призначається опікуном, добрих стосунків суд визнає вирішальним при вирішенні даної справи. Такого висновку суд дійшов, оскільки під час судового розгляду справи безпосереднього спілкувався із заявником та отримав пояснення щодо його вимог за заявою та мотивів його звернення до суду, при цьому помірна розумова відсталість заявника не може бути сприйнята як перешкода для розуміння судом його речі пояснень. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні підтвердила свою згоду бути опікуном заявника, зверталася із вказаного питання до Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, який по суті питання не розглядав та запропонував вирішувати питання у судовому порядку (а.с.8). Згідно ч. 2, 3 ст. 75 ЦК України суд, якщо він призначив піклувальника, або орган опіки та піклування може звільнити піклувальника від його повноважень за заявою особи, над якою встановлено піклування. За заявою органу опіки та піклування суд може звільнити особу від повноважень опікуна або піклувальника у разі невиконання нею своїх обов'язків, порушення прав підопічного, а також у разі поміщення підопічного до навчального закладу, закладу охорони здоров'я або закладу соціального захисту.

Outcome: approved