Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

[PERSON] , в особі свого представника за довіреністю [PERSON] звернулася до Московського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про зобов`язання відповідача утриматися від розповсюдження фотографій, на яких зображена позивачка і які були зроблені та оброблені на підставі договору про надання послуг з фотосесії, що укладений між сторонами 06.09.2020 року. Також просить суд зобов`язати виплатити компенсацію за судові витрати, що понесені фактично і будуть понесені в майбутньому у зв`язку з розглядом цієї справи. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 06 вересня 2020 року між нею та відповідачкою [PERSON] укладено договір про надання послуг, відповідно до якого відповідачка зобов`язувалась провести 12 вересня 2020 року фотосесію, зробити та обробити фотографії у кількості 25 штук протягом півтора тижня з моменту проведення фотосесії, а вона зобов`язувалась оплатити вартість наданих послуг у розмірі 2000 грн. Того ж дня, на банківський рахунок відповідачки відбулося зарахування авансового платежу за фотосесію у розмірі 200 грн. Так, 12 вересня 2020 року, відбулася обумовлена сторонами фотосесія та на рахунок відповідачки [PERSON] відбулося зарахування коштів у розмірі 2010 грн, як винагороди за проведення фотосесії. 19 вересня 2020 року, відповідачка забезпечила доступ до електронного носія інформації «Google drive», в якому зберігаються оброблені фотографії, з можливістю подальшого їх збереження на персональні пристрої, внаслідок чого зобов`язання між сторонами припинились у зв`язку з їхнім виконанням. Того ж дня, відповідачка [PERSON] звернулась до позивачки з проханням надання дозволу на публікацію декількох фотографій, на яких зображена позивачка в соціальній мережі «Інстаграм», на що отримала згоду, проте серед цих фотографій була та, яку виставляти для публічного показу позивачка не бажала. Через це, позивачка попросила видалити небажану для публікації фотографію та припинити в подальшому опублікування будь-яких інших фотографій, на яких вона зображена. Однак, відповідачка відмовилась виконувати прохання позивачки мотивуючи це тим, що у неї є авторське право на виготовлені та оброблені фотографії, у зв`язку з чим вона сама може розпоряджатися ними на власний розсуд. Крім того, відповідачка стверджувала, що може лише зняти на опублікованих фотографіях помітку облікового запису позивачка в «Інстаграм», але видаляти їх з публічного показу не буде. [PERSON] вважає, що відповідачка порушила її права, у зв`язку із чим була вимушена звернутись до суду з вищезазначеним позовом. В судовому засіданні, позивачка та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Позивачка, в обґрунтування своїх позовних вимог, вказувала на те, що знайшла відповідачку в мережі "Інстаграм" по ключовим фразам, з метою скористатись послугами фотографа для фотосесії. Домовилася із [PERSON] про всі суттєві умови шляхом переписки(обміну приватними повідомленнями) в мережі "Інстаграм", скрін-шоти переписки вона додала до позову. Здійснила перерахування на картковий рахунок [PERSON] 06.09.2020 року у розмірі 200 грн на картку № [NUMBER] , банк отримувача "Universal bank". Потім, 12.09.2020 року хлопець позивачки здійснив перерахунок на ту ж саму картку у сумі 2010 грн. Пояснила, що так було зручніше домовлятись про фотосесію. На уточнюючі запитання суду, позивачка пояснила, що на сьогоднішній день, її фотографії були видалені відповідачкою зі своєї сторінки в мережі "Інстаграм". Викладала вона їх вперше 19 або 20 вересня 2020 року і вони там були приблизно декілька днів, після чого вона їх видалила. Потім викладала ще один раз, але після перемовин видалила їх знову. Більше не публіковала фотографії, і повідомила, що фотографії зроблені під час фотосесії це її авторське право. Представник позивачки уточнив, що у останньої немає гарантії, що її фотографії знову не будуть опубліковані. Також, стверджував, що позивачка має право на відшкодування на правову допомогу, не зважаючи на той факт, що її представник не є адвокатом. Копію диплому про вищу юридичну освіту не надав до матеріалів справи. У питанні відшкодування судових витрат, зокрема витрат на правову допомогу юристам, не адвокатам, посилався на дискримінацію щодо юристів не адвокатів. Також, щодо дійсності правочину про надання послуг, посилався на позицію, яка викладена у Постанові Верховного суду у справі № 387/9441/17, відповідно до якої виконаний договір не може визнаватися неукладеним. На уточнююче запитання суду, не заперечував, що вказаний договір про надання послуг від 06 вересня 2020 року є таким, що укладений в електронному вигляді та на нього поширюється законодавство України, яке регулює питання укладення правочинів в електронному вигляді. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про день та час слухання справи своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом публікації оголошення на веб-портал судової влади України, а також, шляхом направлення смс повідомлення на телефонний номер, якій містився у матеріалах цивільної справи. Причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв та клопотань від відповідачки не надходило. Згідно положень ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Відповідач в установлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. З урахуванням викладеного, а також думки позивачки та її представника, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06 вересня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір про надання послуг, відповідно до якого відповідачка зобов`язувалась провести 12 вересня 2020 року фотосесію, зробити та обробити фотографії у кількості 25 штук протягом півтора тижня з моменту проведення фотосесії, а вона зобов`язувалась оплатити вартість наданих послуг у розмірі 2000 грн. Того ж дня, на банківський рахунок відповідачки відбулося зарахування авансового платежу за фотосесію у розмірі 200 грн. Так, 12 вересня 2020 року, відбулася обумовлена сторонами фотосесія та на рахунок відповідачки [PERSON] відбулося зарахування коштів у розмірі 2010 грн, як винагороди за проведення фотосесії. 19 вересня 2020 року, відповідачка забезпечила доступ до електронного носія інформації «Google drive», в якому зберігалися оброблені фотографії, з можливістю подальшого їх збереження на персональні пристрої, внаслідок чого зобов`язання між сторонами припинились у зв`язку з їхнім виконанням. Того ж дня, відповідачка [PERSON] звернулась до позивачки з проханням надання дозволу на публікацію декількох фотографій, на яких зображена позивачка в соціальній мережі «Інстаграм», на що отримала згоду, проте серед цих фотографій була та, яку виставляти для публічного показу позивачка не бажала. Через це, позивачка попросила видалити небажану для публікації фотографію та припинити в подальшому опублікування будь-яких інших фотографій, на яких вона зображена. Однак, відповідачка відмовилась виконувати прохання позивачки мотивуючи це тим, що у неї є авторське право на виготовлені та оброблені фотографії, у зв`язку з чим вона сама може розпоряджатися ними на власний розсуд. Крім того, відповідачка стверджувала, що може лише зняти на опублікованих фотографіях помітку облікового запису позивачка в «Інстаграм», але видаляти їх з публічного показу не буде. Однак, позивачка повідомила суд у своїх поясненнях, що фотографії, які були зроблені під час цієї фотосесії відповідачка видалила і більше їх не публікувала. Доказів того, що відповідачка десь розміщує чи розмущувала її фотографії суду не надала, доказів перерахування коштів на карткових рахунок, в якому було б зазначено прізвище імя та по-батькові отримувача " [PERSON] ", також суду не надано. Доказів того, що договір про надання послуг від 06 вересня 2020 року, який на думку позивачки був укладений шляхом обміну електронними повідомленнями у приватній переписці в мережі "Інстаграм", був укладеним та відповідав вимогам, які висуваються до правочинів, які укладаються в письмовій (електронній) формі також суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України - Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України - у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до позиції відповідача та матеріалів справи (квитанцій про перерахування коштів на суми 200 ггрн. та 2010 грн.) сума коштів, яка була перерахована позивачкою становила 2210 гривень, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. 1-3 ст. 207 Цивільного кодексу України - правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Оскільки із листування в мережі "Інстаграм", яке міститься в матеріалах справи та на яку позивачка посилається, яка на підставу укладення договору про надання послуг від 06 вересня 2020 року, суд не має змоги встановити осіб які його уклали, зокрема їхні дійсні прізвища ім`я та по батькові, адреси місця проживання, власноручні підписи: відскановані власноручні або електронні цифрові підписи, то у суду відсутні підстави для визнання листування належними та допустимим доказом, якій би підтверджував факт укладання договору про надання послуг від 06 вересня 2020 року, а тому суд не бере його до уваги як доказ, відповідно до ст. 76-80 ЦПК України. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до правової позиції яка викладено у Постанові Верховного суду від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 - " силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення." Доказів того, що між сторонами був укладений договір про надання послуг матеріали справи не містять і позивачкою не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною. Посилання позивачки [PERSON] на той факт, що між нею та відповідачкою [PERSON] укладено договір про надання послуг з фотосесії є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються матеріалами справи. Позивачем не доведено перед судом порушення прав з боку відповідача, а тому підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed