Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

Позивач 31 травня 2017 року звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень зазначила, що її разом з донькою [PERSON], [INFO] було вселено в кімнату № 105 будинку № 53 по вул. Володимира Івасюка (Ногинська) в м. Дніпро та зареєстровано в кімнаті. Підставою вселення та реєстрації була заява до Комунального господарства ВАТ «ДМЗ ім. Петровського», який на той час був балансоутримувачем гуртожитку. Особовий рахунок було відкрито на ім`я позивача, за яким вона сплачує комунальні послуги. Позивач неодноразово зверталася до адміністрації підприємства з питання надання ордеру на житлову площу, зайнятої кімнати, однак оскільки гуртожитки передаються до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, видати ордер не можливо. З 18.02.2010 року позивач разом з донькою постійно мешкає у вказаній кімнаті, робила поточний ремонт, сплачує комунальні платежі. 22.01.2012 року народилася донька [PERSON], яка з народження також зареєстрована та проживає у гуртожитку. Після передачі гуртожитку на баланс КП «Жилсервіс-5» на ім`я позивача знову було відкрито особовий рахунок. З метою реалізації права на приватизацію позивач звернулася до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, де їй було розяснено, що для приватизації необхідно надати копію ордеру, який підтверджує правомірність проживання заявника і членів його сімї. Однак, позивач не має можливості надати документи щодо вселення в гуртожиток. Таким чином, балансоутримувач як представник власника, уклавши з позивачем договори найму при вселенні з лютого 2010 року, автоматично надав згоду на проживання. Крім того, за весь період проживання в гуртожитку власником, а також його представниками жодним чином не було оскаржено правомірне вселення позивача та його дітей у гуртожитку. Позивач просила визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] правомірним вселення, проживання та право користування житловим приміщенням № 105 будинку № 53 по вул. Володимира Івасюка (Ногинська) в м. Дніпро понад пять років з часу вселення з 18.02.2010 року; визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право на приватизацію житлового приміщення № 105 будинку № 53 по вул. Володимира Івасюка (Ногинська) в м. Дніпро. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Від представника відповідача [PERSON] житлового господарства Дніпровської міської ради надійшли письмові заперечення, згідно яких позовну заяву не визнала в повному обсязі та просила відмовити в її задоволенні. Від представника співвідповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, просив ухвалити рішення згідно діючого законодавства України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що підставою звернення позивача до суду стали захист його невизнаних особистих майнових прав, повязаних із користуванням кімнатою № 105 будинку № 53 по вул. Володимира Івасюка (Ногинська) в м.Дніпро. Судом встановлено, що\~будівля № 53 по вул. Ногинська в м. Дніпро має статус гуртожитку, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпро та знаходиться на балансі КП "Жилсервіс-5" Дніпропетровської міської ради. Встановлено, що в кімнаті № 105 будинку № 53 по вул. Володимира Івасюка (Ногинська) в м. Дніпро з 18.02.2010 року зареєстровано місце проживання [PERSON], її доньки [PERSON], а з 2012 року другої доньки [PERSON] (а.с.10,12,19). Після вселення до вказаного вище житлового приміщення позивачу відкрито особовий рахунок № 3-053105 на три особи у КП "Жилсервіс-5" ДМР з моменту прийняття на баланс, який є дійсним по теперішній час (а.с.14), згідно з яким позивач сплачувала відповідні платежі за спожиті комунальні послуги. Відповідно до\~Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"\~позивач звернулась до Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради (на теперішній час [PERSON] житлового господарства Дніпровської міської ради) з приводу приватизації житлового приміщення в гуртожитку, яке вона з дітьми займає (а.с.15). [PERSON] житлового господарства Дніпровської міської ради від 25.04.2016 року за вих. № 3/14-883 позивачу повідомлено, що Положенням про порядок передачі у власність громадян жилих приміщень (кімнат) у гуртожитках, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська, затвердженого рішенням Дніпропетровської міської ради від 6.04.2011 року № 62/10 заявником подаються документи, зокрема завірена підприємством (балансоутримувачем), що обслуговує будинок, копія ордеру. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини\~і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України\~також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У\~статті 47 Конституції України\~передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Законом України від 04.09.2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"\~(Закон N 500-VI) внесено зміни до\~Закону України від 19.06.1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"\~(Закон № 2482-XII) та дозволено приватизувати житло в гуртожитках, що перебуває у власності територіальних громад. Законом України від 08.09.2011 року № 3716-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"\~(Закон № 3716-VI) уточнено порядок передання гуртожитків у комунальну власність з метою наступної приватизації житлових приміщень законними мешканцями гуртожитків. Відповідно до\~статті 1 Закону № 500-VI\~дія цього\~Закону\~поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто, законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов. Першою з визначених умов для одержання мешканцем гуртожитку права на приватизацію кімнати в гуртожитку, наявність якої необхідно врахувати під час розгляду цієї категорії справ, є відсутність в особи власного житла. Другою обставиною, з якою пов'язане право на захист особи відповідно до\~Закону № 500-VI, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. Відповідно до положень житлового законодавства, а саме: статей\~128,\~129 ЖК УРСР\~та пункту 10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Третьою умовою, яка дає підстави для забезпечення реалізації прав осіб на підставі\~Закону № 500-VI, є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах (частина перша\~статті 1 Закону № 500-VI). На осіб, які вселяються у гуртожиток, поширюється процедура реєстрації місця проживання відповідно до вимог\~Закону № 1382-IV. Необхідно зазначити, що для з'ясування третьої умови необхідно встановити як наявність реєстрації мешканця гуртожитку у житловому приміщенні гуртожитку, так і строк проживання у гуртожитку, що має становити не менше 5 років. Особи, які не мають офіційної реєстрації, не можуть реалізувати своє право на приватизацію кімнат у гуртожитку (статті\~1,\~19 Закону № 500-VI). Тобто, фактичне користування житловою площею у гуртожитку не тягне за собою захисту прав користувача відповідно до\~Закону № 500-VI, навіть за дії інших умов. Це кореспондується з пунктом 9 розділу II Примірного положення про гуртожитки, яким передбачено, що при одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Відповідно до\~статті 1 Закону № 500-VI четвертою\~обов'язковою складовою статусу мешканця гуртожитку (окрім відсутності власного житла та законної реєстрації за місцем проживання у гуртожитку), яка є обов'язковою умовою для реалізації конституційного права на житло на підставі\~Закону № 500-VI, є фактичне проживання протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Тобто, важливою передумовою для реалізації права на приватизацію є наявність реєстрації мешканця у житловому приміщенні гуртожитку, який становить не менше 5 років, зазначена норма має імперативний характер. Відповідно до\~ст. 58 ЖК України\~підставою для надання дозволу на приватизацію спірного житлового приміщення є ордер про надання жилої площі, який повинен бути виданий виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Разом з тим, рішення про надання позивачеві кімнати №105 будинку № 53 по вул. Володимира Івасюка (Ногинська) в м. Дніпро уповноваженим на те органом не приймалося і ордер їй не видавався, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи. Суд приходить до висновку, що позивач вселилась у спірну кімнату з порушенням установленого порядку і тому, з урахуванням статей\~1,4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»\~вона не має права на приватизацію вказаної квартири у гуртожитку. Суд не визнає обставиною, яка дає право на приватизацію кімнати в гуртожитку за\~Законом № 500-VI, вчинення позивачем дій з її утримання, укладення договорів з комунальними службами, оплата їх послуг, тощо. Відсутність спору про виселення позивача із займаної кімнати в будівлі гуртожитку не свідчить про розповсюдження на неї гарантій, визначених\~Законом № 500-VI. У відповідності до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3\~ст. 10 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивачами в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту правомірного вселення у спірну кімнату, докази звернення стосовно отримання ордеру відсутні Зважаючи на викладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON] до [PERSON] житлового господарства Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про визнання правомірним вселення, проживання та користування житловим приміщенням, визнання права на приватизаціюнедоведені, необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed