Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на дитину та зміну розміру аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем з 09.11.1999 року по 15.12.2004 рік. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Даний шлюб був розірваний 15.12.2004 року. Рішенням Староміського районного суду м. Віннниці від 21.03.2012 року стягнуто заборгованість по аліментах в розмірі 2250 грн. та змінено розмір аліментів, внаслідок чого передбачено стягувати аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], по 400 грн., щомісячно, починаючи 01.02.2012 до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що їх син у вересні 2016 року поступив на навчання до Вінницького кооперативного інституту, на денне відділення, контрактна форма, за що за перший рік навчання сплачено 7640 грн. Протягом навчання їх син захворів на двобічну сенсоральну приглухуватість І-ІІ ст., в зв'язку з чим проходив лікування у Вінницькій дитячій обласній лікарні. На лікування позива витратила 767,66 грн. та придбано слухові апарати за 15\~622 грн. В добровільному порядку [PERSON] відмовляється допомагати сину. [PERSON] зазначає, що мінімальний розмір аліментів мав би становити 533,10 грн. та з урахуванням економічної ситуації, навчання сина на денному відділенні, в результаті чого він не має змоги самостійно підробляти, має проблеми зі здоров'ям, розмір аліментів має становити 1000 грн. в місяць. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її користь додаткові витрати на дитину в розмірі 12\~014,83 грн., а також стягнути з відповідача щомісячно аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 грн., починаючи з дня звернення до суду, до досягнення сином повноліття. В судовому засіданні позивач позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Слід зазначити, що позивач та відповідач зареєстрували шлюб 09.11.1999 року. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії 1-АМ № 008534, виданого повторно 12.05.2005 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області (а.с. 5). З свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-АМ № 108513, суд вбачає, що 15 грудня 2004 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що зроблено запис за № 1584 (а.с. 4). Після розірвання шлюбу [PERSON] відновила своє дошлюбне прізвище [PERSON]. Відповідно до рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 21 березня 2012 року по справі № 221/782/2012 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто заборгованість за період з 01.04.2008 року по грудень 2011 року, включно, по виконавчому листу № 2-2-2342, виданому 08.08.2006 року Замостянським районним судом м. Вінниці в розмірі 2\~250 грн. Також було змінено розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], згідно рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 травня 2006 року з 250 грн. на 400 грн., щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з 01 лютого 2012 року, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11-12). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 1 вересня 2016 року навчається у Вінницькому кооперативному інституті на денній формі навчання, за освітнім ступенем молодший спеціаліст, спеціальність право. Термін навчання становить 4 роки. Даний факт підтверджується договором №26 про надання освітніх послуг Вінницьким кооперативним інститутом від 15.08.2016 року (а.с. 6). Разом з тим, 23.01.2017 року між Вінницьким кооперативним інститутом та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору про надання освітніх послуг, відповідно до умов якої було підвищено вартість освітніх послуг на 2016-2017 н.р. на 800 грн., що становитиме 7640 грн. (а.с. 7). З квитанцій, які містяться в матеріалах справи (а.с. 7 зворіт), вбачається, що за навчання [PERSON] було сплачено: - 3 420,00 грн. в серпні 2016 року; - 3\~420,00 грн. в грудні 2016 року; - 800,00 грн. в березні 2017 року. Отже, загальна сума за навчання сина, яка була сплачена позивачем, становить 7\~640,00 грн. Також, матеріалами справи встановлено, що [PERSON], [INFO], знаходився на стаціонарному лікуванні у Вінницькій дитячій обласній лікарні з 19.04.2016 року по 28.04.2016 року з діагнозом двобічна сенсоральна приглухуватість І-ІІ ст. (а.с. 9, 10). Так, у випискі із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що [PERSON] було призначено слухопротезування слуховий аппарат фірми CA Oticon Get CIC P (а.с. 9). На лікування сина, під час знаходження його в лікарні, позивачем було витрачено 767,66 грн. на придбання ліків та 15\~622,00 грн. на придбання слухових апаратів, що підтверджується чеками (а.с. 8, 13). Суд звертає увагу, що рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 4 березня 2005 року по справі № 2-296/05 [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у звязку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши докази, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні докази, що посвідчують понесення нею додаткових витрат на дитину, а саме витрати на лікування в розмірі 16\~389,66 (767,66 + 15\~622,00 = 16\~389,66) грн. та на навчання 7640,00 грн., а всього 24\~029,66 грн. В пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Це кошти, які додатково витрачаються у зв'язку з особливими обставинами: на розвиток здібностей дитини - розумових, фізичних, музичних; на лікування дитини - придбання певних ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позивачем було витрачено 24\~029,66 грн. на лікування та навчання сина. Тому половину даної суми 12\~014,83 слід стягнути з відповідача, оскільки батьки мають рівні права та обов'язки щодо утримання дитини. Щодо позовної вимоги про зміну розміру аліментів, то судом враховано наступне. Частиною першою статті 183 СК України визначено, що \~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 \~СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 травня становить 1777 гривень. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так,рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 21 березня 2012 року по справі № 221/782/2012 було змінено розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], згідно рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 30 травня 2006 року, з 250 грн. на 400 грн., щомісячно. На думку суду, розмір аліментів 400 грн., є недостатньою сумою для утримання дитини, оскільки прожитковий мінімум для дитини становить 1777 гривень. Так, як згодом даний мінімуму буде збільшуватися, враховуючи економічну ситуацію в країні, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні дитини, взаємний обовязок обох батьків по її утримання, суд вважає за справедливим буде збільшити розмір аліментів до 1\~000 грн. щомісячно. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 640,00 грн. витрат на оплату судового збору та в дохід держави 640, 00 грн. судового збору. У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved