Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

У лютому 2014 року позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що з 1992 року вона проживала однією сім'єю з відповідачем [PERSON] у належній їй квартирі [ADDRESS]. З 1993 року по 1996 рік вона з відповідачем мешкала у квартирі [ADDRESS], що належала її матері - [PERSON]. У 1996 році у період їх спільного проживання за спільні кошти нею і відповідачем було придбано спільну квартиру [ADDRESS]. Оскільки усіма справами щодо оформлення займався чоловік, квартира була оформлена на ім'я відповідача. 05 грудня 2000 року з між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 25.10.2013 року цей шлюб розірвано, однак, сторони продовжують проживати разом у квартирі [ADDRESS]. Відповідач не визнає її прав на цю квартиру, вважаючи її цілком своєю власністю, тому вона змушена звернутися до суду. Просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що у 1992 році вона створила сім'ю і почала проживати спільно з відповідачем [PERSON] Вони проживали в одному приміщенні, мали спільний сімейний бюджет, мали взаємні права та обов'язки. Спочатку вони проживали в належній їй квартирі [ADDRESS]. У подальшому з 1993 року по 1996 рік вона з відповідачем проживала у квартирі у квартирі [ADDRESS], що належала її матері, [PERSON] У 1996 році за спільні кошти, вони з відповідачем придбали спільну квартиру [ADDRESS]. Оскільки усіма справами щодо оформлення документів займався чоловік, квартира була оформлена на ім'я відповідача. Після проведення необхідних ремонтних робіт вони разом вселилися до цієї квартири, з тих пір постійно проживали в ній однією родиною. [INFO] у них народився син [PERSON]. 05 грудня 2000 року з відповідачем було офіційно зареєстровано шлюб. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 25.10.2013 року шлюб з відповідачем було розірвано. Просила її позов задовольнити, визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Представник позивачки, адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, оскільки не вважає сім'єю спільне проживання без реєстрації шлюбу, а також, на його думку, у разі визнання за позивачкою права власності на частину спірної квартири, то квартира буде втрачена. Пояснив, що хоча і проживав із позивачкою спільно, харчувався з нею та давав їй гроші, з яких оплачувалася квартирна плата та неслись інші витрати на її розсуд, але це були не сімейні стосунки. Квартиру придбав за особисті кошти. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 05.12.2000 року Іллічівським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Маріуполя Донецької області, 05 грудня 2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, актовий запис № 442. Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 04 листопада 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Цим судовим рішенням також встановлено, що сімейні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені з 2009 року. Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до інвентаризаційної справи, квартира [ADDRESS] має загальну площу 40,8 кв.в., складається з двох житлових кімнат площею 11,6 кв.м. та 15,0 кв.м., кухні площею 6,1 кв.м., ванної кімнати площею 2,1 кв.м., вбиральні площею 0,8 кв.м., коридору площею 4,5 кв.м., вбудованої шафи площею 0,7 кв.м. Згідно договору купівлі-продажу від 28 грудня 1996 року, [PERSON] купив за 8110 грн. квартиру [ADDRESS]. Згідно реєстраційного посвідчення, 09 січня 1997 року за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 1996 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали пояснення, якими підтвердили, що на початку 1990-х років [PERSON] створила сім'ю з [PERSON] Вони тривалий час спільно проживали у квартирі, що належала матері [PERSON] Вони жили як одна родина, як чоловік та дружина, разом харчувалися, разом вирішували побутові питання, мали спільний фінансовий бюджет, а коли матір вирішила свою квартиру продати, [PERSON] і [PERSON] почали шукати собі інше житло. Квартиру шукали разом. Згодом вони купили спірну квартиру. Якийсь час робили в ній ремонт, після чого разом оселилися в ній і продовжили постійно проживати як одна родина. Пізніше у них народилася дитина і вони зареєстрували шлюб. [PERSON] і [PERSON] завжди говорили про спірну квартиру як про спільну власність, ніколи не рахували хто більше грошей вклав у її придбання, а хто менше, ніколи не говорили, що хтось із подружжя має більше прав на неї, а хтось менше. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в будинку [ADDRESS], по сусідству із родиною [PERSON] і [PERSON] До квартири [ADDRESS] вони разом заселились у 1996 році, одночасно як чоловік та дружина. З того часу постійно проживали разом у цій квартирі. Жили як родина, разом харчувалися, разом вирішували побутові питання. [PERSON] і [PERSON] ніколи не говорили, що хтось із подружжя має більше прав на спірну квартиру, а хтось менше. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності. Виходячи з наявних у справі доказів судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана у період спільного проживання однією родиною [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти, за рівних їх матеріальних і трудових зусиль на її придбання. Отже, це майно є об'єктом права спільної сумісною власності і має належати сторонам у рівних частках - по 1/2 частині кожному. Відповідачем не надано суду жодних доказів тих обставин, на які він посилався в обґрунтування своїх заперечень проти позову, відверто заявляючи суду, що у нього таких доказів немає. Отже, позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved