Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

07.12.2015 представник ПАТ КБ «УкрСиббанк» за довіреністю [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені (а.с. 2-5, том №1). Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.01.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] (до зміни прізвища [PERSON]) [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) №11291601000. Відповідно до умов вказаного договору, АКІБ «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30 500,00 доларів США, а остання зобовязалась повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 29.01.2029, згідно із графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,40% річних. Згідно зазначеного договору, погашення суми кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 345,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. День сплати цих платежів 28 число кожного місяця, наступного за тим, за які були нараховані проценти. Для забезпечення виконання зобовязання [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту, у відповідності до ст. 546 ЦК України, між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON], а також між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] були укладені відповідні договори поруки. Враховуючи, що [PERSON] всупереч умовам кредитного договору, не здійснювала платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, порушила взяті на себе зобовязання, то у неї станом на 19.11.2015 утворилась заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, яка становить 28\~046,80 доларів США та пеня у розмірі 12\~940,12 грн., з яких: 25\~669, 07 доларів США заборгованість за простроченим кредитом; 2\~377,73 доларів США заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 3\~643,95 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 9\~296,17 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом. 22.08.2015 відповідачам за первісним позовом було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, однак, станом на час звернення до суду (07.12.2015) вони свої зобовязання щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним, не виконали. Реалізуючи своє право на звернення до суду із позовом про стягнення всієї суми заборгованості по кредиту, процентів за його користування, та пені за прострочення виконання зобовязань, представник ПАТ «УкрСиббанк» [PERSON] звернувся із позовною заявою до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, в якій просить ухвалити рішення про солідарне стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з [PERSON] та [PERSON], з [PERSON] та [PERSON] суми боргу по поверненню кредитних коштів та відсотків за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) №11291601000 від 30.01.2008 в розмірі 28\~046,80 доларів США; стягнути солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» з [PERSON] та [PERSON], з [PERSON] та [PERSON] суму боргу по сплаті пені за договором про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) №11291601000 від 30.01.2008 в розмірі 12\~940,12 грн.; стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь АТ «УкрСиббанк» суми сплаченого судового збору в розмірі 10\~254,59 грн. Зазначена цивільна справа перебувала на розгляді судді Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області Гриніва М.А. 10.10.2016 на підставі розпорядження керівника апарату суду, у звязку із припиненням виконання повноважень судді Гриніва М.А. (а.с. 94, том №2), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказана цивільна справа передана на розгляд судді Юрчаку Л.Б. (а.с. 95, том №2). 05.01.2017 представник відповідача за первісним позовом [PERSON], згідно довіреності серії НВІ №262658 від 30.12.2016, посвідченої приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу [PERSON] - [PERSON] (а.с. 120, том №2) подав до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту «11291601000 від 30.01.2008 та договору іпотеки від 30.01.2008 недійсними (а.с.145-149, том №2). Доводи своєї позовної заяви обґрунтовує тим, що під час укладання договору про надання споживчого кредиту №11291601000 від 30.01.2008, позивачем по первісному позову, відповідачем по зустрічному позову було порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», низку вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 за №168, інше цивільне законодавство, що регулює дані правовідносини. Так, умовами кредитного договору та додатками до нього, загальна вартість кредиту не визначена. Додаток №1 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» до договору, не містить даних щодо розмірів нарахованих процентів за користування кредитом та інших фінансових зобовязань позичальника за кожним платіжним періодом протягом строку кредитування, визначеного п.п. 1.2.2 договору. Даний графік розрахований на строк з 30.01.2008 по 01.01.2022, а строк кредитування, визначений договором по 29.01.2019. Також зазначений графік не містить законодавчо передбаченої інформації за кожним платіжним періодом. Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» не повідомив позичальника (відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом) про реальну процентну ставку та суму абсолютного значення подорожчання кредиту, у звязку з чим позичальник не мав достовірної інформації про істотні умови кредитування та про сукупну вартість кредиту, що є підставою для визнання правочину недійсним та свідчить про нечесну підприємницьку практику. Також представник [PERSON] [PERSON] зазначає, що оскільки договір іпотеки від 30.01.2008, укладений між АКБ «УкрСиббанк» та [PERSON] є похідним від договору про надання споживчого кредиту №11291601000 від 30.01.2008, то він також підлягає визнанню недійсним. Так, в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом не було проведено у письмовій формі переддоговірної роботи щодо повідомлення [PERSON] про наявні форми кредитування, відмінності між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також, [PERSON] ([PERSON]І.) не попереджалась про валютні ризики та іншу інформацію, що визначена п. 3.8 постанови правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Всупереч п. 3.6 цієї ж постанови, ПАТ «УкрСиббанк» додатком №2 «Тарифи банку» до кредитного договору, передбачив низку комісій, зокрема, за надання кредиту, за надання кредитної лінії, за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації та збільшення ліміту кредиту), комісія за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації). Враховуючи вищенаведене, представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11291601000 від 30.01.2008; визнати недійсним договір іпотеки від 30.01.2008, посвідчений приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу [PERSON] за №701 в Державному реєстрі іпотек; скасувати реєстраційний запис за №702 про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, квартири №3, що знаходиться в м. Калуші Івано-Франківської області на вул. Богдана Хмельницького, 40, вчинений правитним нотаріусом Калуського нотаріального округу [PERSON] 05.01.2017 відповідач за первісним позовом [PERSON] подав до суду зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк» про припинення договору поруки №11291601000 П1 від 30.01.2008 (а.с. 154-157, том №2). Свої вимоги мотивує тим, що 30.01.2008 між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту. У якості забезпечення виконання зобовязань за даним договором, між кредитором та [PERSON], а також між кредитором та [PERSON] 30.01.2008 були укладені відповідні договори поруки. П. 2.1 зазначених договорів передбачалось, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. На момент укладання вказаних вище договорів, [PERSON] зобовязався солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобовязання щодо повернення суми кредиту та сплати саме 12,4 % річних за використання кредитних коштів в межах установленого строку кредитування. Додаткові угоди про внесення змін (доповнень) до договору, згідно з якими змінюється розмір процентної ставки [PERSON] не надавались та ним не підписувались. Однак, із довідки-розрахунку заборгованості за кредитом, яка міститься в матеріалах цивільної справи №345/4445/15-ц, вбачається, що процентна ставка річних за користування кредитом була неодноразово безпідставно збільшена із 12,4 % до 24,8 %, при цьому [PERSON], як поручителя не було належним чином повідомлено про дане збільшення. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилається на ч. 1 ст. 559 ЦК України, а саме, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Також зазначає, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто, упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). Так як, основним договором передбачена сплата щомісячних платежів, а згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитом, починаючи з 28.01.2015 позичальником не вносились чергові місячні платежі, то шестимісячний строк слід відраховувати саме з 28.01.2015. Тобто, ПАТ «УкрСиббанк» мав предявити вимогу до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобовязання за договором до 28.07.2017. ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом 20.11.2015, а це свідчить про пропущення строку звернення до суду. На підставі наведеного, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд припинити поруку за договором поруки №11291601000 П1 від 30.01.2008, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON]. 23.01.2017 відповідач за первісним позовом [PERSON] подала до суду зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк» про припинення договору поруки №11291601000 П1 від 30.01.2008 (а.с. 162-165, том №2). Доводи своєї зустрічної позовної заяви [PERSON] аргументує аналогічно, як і [PERSON] у своєму зустрічному позові, просить суд припинити поруку за договором поруки №11291601000 П1 від 30.01.2008, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON]. Вищевказані зустрічні позовні заяви представника відповідача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору про надання споживчого кредиту №11291601000 від 30.01.2008 та договору іпотеки від 30.01.2008 недійсними; відповідача за первісним позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про припинення договору поруки №11291601000 П1 від 30.01.2008; відповідача за первісним позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про припинення договору поруки №11291601000 П1 від 30.01.2008, ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.01.2017 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені (а.с. 141-142, том №2). У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічними позовами ПАТ «УкрСиббанк» [PERSON] первісний позов підтримав, просив його задоволити, щодо зустрічних позовів, то у їх задоволенні просив суд відмовити. 11.05.2017 у судовому засіданні ним було подано заяву про застосування строків позовної давності щодо зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договорів недійсними. Оскільки, договір про надання споживчого кредиту був укладений 30.01.2008 і з цього починається перебіг позовної давності, який закінчується 30.01.2011, так як загальний строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, становить 3 роки (а.с. 225, том №2). Також [PERSON] було подано суду письмове заперечення проти позовів (а.с. 168-171, том №2), в якому він щодо позову про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки зазначає наступне. [PERSON] погодилась із усіма істотними умовами договору, підписала його та вжила заходів щодо його виконання, а саме отримала кредит, тривалий час виконувала його умови. В матеріалах справи знаходиться виписка про рух коштів, згідно з якої, банком було зараховано на поточний рахунок позичальника кредитні кошти. Дана виписка підтверджує отримання [PERSON] кредитних коштів. Проведені банківські операції за меморіальними ордерами повністю узгоджуються із виписками за кредитними договорами, а також підтверджуються довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом. Зокрема, перерахування кредитних коштів банком позичальнику підтверджується меморіальним ордером №0600915810 від 31.01.2008, а прийняття коштів та їх використання засвідчується заявою на видачу готівки №12 від 31.01.2008 на суму 30\~500, 00 доларів США. Перелічені операції були здійснені відповідно до умов кредитного договору, п. 1.5 якого передбачено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №26205166692800 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Спростовуючи твердження представника [PERSON] [PERSON] про порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», представник ПАТ «УкрСиббанк» [PERSON] звертає увагу суду на п. 10.13 кредитного договору, а саме, що підписання даного договору позичальником свідчить про те, що: всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційного листа відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, згідно п. 9.2 кредитного договору, підписанням даного договору позичальник підтверджує, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обовязки, погоджується з ними. Тому, посилання представника [PERSON] [PERSON] на те, що права його довірительки, передбачені зазначеним вище законом, були порушені, є голослівними. Більше того, навіть якщо б таке порушення мало місце, то це не давало б їй право застосовувати такий спосіб захисту як визнання правочину недійсним в цілому. В обґрунтування наведеного, [PERSON] посилається на постанову Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012, постанову ВСУ №6-39 від 23.05.2012, правову позицію ВСУ, викладену у справі №6-1341цс15 від 02.12.2015. Також, [PERSON] зазначає, що згідно графіку платежів визначення сукупної вартості кредиту, який підписаний сторонами, чітко відображено усю цифрову інформацію щодо строків та сум погашення чергових щомісячних платежів, підсумок усіх платежів станом на 01.01.2022. Згідно зазначених даних 01.01.2022 загальна сума погашення основної суми кредиту, за умови дотримання вказаного графіку та своєчасного внесення щомісячних платежів мала б складати 30\~500,00 доларів США, а згідно п. 1.1 кредитного договору, саме така сума кредитних коштів надавалась позичальнику. Таким чином, графік платежів визначення сукупної вартості кредиту містить усі передбачені законодавством дані, необхідні для виконання умов оскаржуваного договору. Крім того, не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним та обставина, що строк дії договору зазначений більший, ніж строк погашення чергових платежів, адже укладення договору саме в такій його редакції стало результатом досягнутої згоди сторін щодо його умов, такий договір укладено в письмовій формі, кожен його аркуш підписаний сторонами. Зазначене свідчить, що сторони дійшли згоди як щодо строку дії договору, так і щодо черговості щомісячних платежів. Стосовно попередження позичальника про валютні ризики, то представник ПАТ «УкрСиббанк» вказує, що п. 10.2 кредитного договору позичальника перед та під час укладення кредитного договору, було повідомлено про покладення валютних ризиків саме на позичальника. Водночас, у додатку №3 до кредитного договору чітко передбачено у який спосіб розраховується комісія за надання кредиту та порядок нарахування її сплати. [PERSON] під час укладення кредитного договору була ознайомлена з його умовами, оскільки висловила своє волевиявлення на його укладання, шляхом підписання кредитного договору. Крім того, не використала своє право на відкликання згоди (відмовитись) на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Також, згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Тому комісія за надання кредиту за своєю суттю є послугою банку по наданню кредиту, здійснюється в інтересах позичальника, а, отже, відповідає вимогам, визначеним у постанові НБУ №168 від 10.05.2007 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Щодо позовів про припинення порук, представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічними позовами ПАТ «УкрСиббанк» [PERSON] надає суду наступні пояснення. Кредитний договір №1129161000, додаткова угода №1 до кредитного договору та договори поруки було укладено одночасно 30.01.2008. Зазначені документи оформлені згідно вимог цивільного законодавства, скріплені підписами працівника ПАТ «УкрСиббанк» та печатками з однієї сторони і підписами позивачів за зустрічними позовами, що є беззаперечним підтвердженням досягнення згоди з усіма істотними умовами договорів. Із розрахунку, що знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що за користування кредитними коштами понад встановлений кредитним договором термін, ПАТ «УкрСиббанк» нараховано проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі, збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п. 1.3.1 з дня виникнення простроченої суми основного боргу та припинено таке нарахування з кожного моменту погашення такої заборгованості, що не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя в розумінні ч. 1 ст. 559 ЦК України. Зважаючи на викладене, [PERSON] переконує суд у тому, що позовні заяви щодо припинення порук не відповідають дійсності та є не обґрунтованими. Стосовно пропуску шестимісячного строку звернення кредитора з вимогою до поручителів, зазначає, що оскільки кредитним договором передбачено черговість платежів боржника не пізніше першого числа кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає на десятий день з дати направлення йому копії вимоги кредитора, то з часу несплати кожного з платежів, відповідно до ст. 261 ЦК України, починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання, порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань. Тобто, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не предявить вимоги до поручителя. В обґрунтування вищевикладеного, [PERSON] посилається на правову позицію, викладену у постанові ВСУ по справі №6-272цс16 від 29.06.2016. Враховуючи наведене, просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог за позовом [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, та позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про припинення договорів поруки. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги, заявлені відносно неї не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні. Вказала, що добровільно погасити заборгованість не відмовляється. Водночас, свій зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк» просила задоволити. Представник [PERSON] згідно довіреності серії НМІ №101719 від 28.07.2017, посвідченої приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] (а.с. 88, том №3), у судовому засіданні заперечив відносно задоволення позову щодо його довірительки, просив у його задоволенні відмовити, а її зустрічний позов про визнання договору про надання споживчого кредиту №11291601000 П1 від 30.01.2008 та договору іпотеки від 30.01.2008 недійсним задоволити. Відповідачі за первісним позовом, позивачі за зустрічними позовами [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, однак подали суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності, при цьому зазначили, що заперечують проти задоволення первинного позову, предявленого до них, а свої зустрічні позови просять задоволити (а.с. 158, 166, том №2). Заслухавши пояснення та доводи сторін по справі, дослідивши письмові докази, та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним та відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Також п. 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~роз'яснено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами\~ст. 10 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2\~ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.01.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] (позичальником) укладено договір про надання споживчого кредиту №11291001000 (а.с.6-16, том №1).\~ Згідно абзацу 2 п. 1.1 статуту публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», рішенням Загальних Зборів Акціонерів від 27.10.2009 Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» у звязку з приведенням своєї діяльності у відповідність до норм Закону України «Про акціонерні товариства» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобовязаннях Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (а.с.80, том №3). Тобто, у спірних кредитних правовідносинах, які розглядаються на даний час судом ПАТ «УкрСиббанк» є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк». Вказане не заперечується сторонами по справі. Також, [PERSON] у звязку із реєстрацією шлюбу змінила прізвище на [PERSON], що також не оспорюється сторонами по справі. Відповідно до п. 1.1 згаданого вище кредитного договору, банк зобовязався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) у сумі 30\~500,00 доларів США, сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Кредит надався позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання трьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Б. Хмельницького, 40/3 (п. 1.4 договору). П.п. 1.2.2 договору встановлений строк повернення кредитних коштів не пізніше 29.01.2029. Також зазначеним підпунктом регламентувалось, що позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 345,00 доларів США в день сплати ануїтетних платежів, розмір яких може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно з п.п. 1.3.1, 10.2 цього договору. Так, п. 1.3.1 договору передбачено, що за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 12,4 % річних. По закінченню 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 10.2 даного договору. Сторони домовились, що умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених п. 10.2 договору (п. 1.3.2 договору). Згідно п. 10.2 кредитного договору, до таких обставин, зокрема, належить порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобовязань позичальника за цим договором). 30.01.2008 між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №11291601000 від 30.01.2017. Дана угода підписана сторонами та засвідчена печаткою банку (а.с.81, том №3). П.п. 1.1 зазначеної угоди сторони погодили внести такі зміни до основного договору: додано графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який є додатком №1 до договору і його невід'ємною частиною (а.с. 17-19, том №1) та який підписаний представником банку і [PERSON]; додано тарифи банку, які є додатком №2. П. 2.1 кредитного договору передбачено, що в якості забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, банком прийнято заставу нерухості, а саме трьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: м. Калуш, вул. Б. Хмельницького, 40/3. Також, на підставі вказаного вище пункту договору, 30.01.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір поруки №11291601000 П1 (а.с.20-21, том№1). Аналогічний договір цього ж дня був укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] (а.с.22-23, том №1). Умовами зазначених договорів поруки передбачалась солідарна відповідальність поручителя перед банком за невиконання позичальником усіх його зобов'язань за кредитним договором, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (п.п.1.1, 1.4 договорів поруки). Пунктом 3.1 договорів поруки передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобов'язань позичальника. [PERSON] 31.01.2008 подала заяву на видачу готівки (а.с. 12, том №3). Також судом встановлено, що 31.01.2008 АКІБ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №18 АКІБ «УкрСиббанк» [PERSON] та [PERSON] уклали договір іпотеки. Згідно з яким іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку іпотекодержателю АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно трикімнатну квартиру №3, загальною площею 61,5 кв.м., в цілому, що знаходиться за адресою: вул. Б. Хмельницького, 40, м. Калуш, Івано-Франківська область та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 30.01.2008. (а.с. 181-182, том №1). [PERSON] у судовому засіданні зазначала, що на теперішній час є її власником, хоча наполягала на тому, що жодних грошових коштів не отримувала від банку, розрахунок за квартиру був проведений у безготівковій формі на рахунок продавця квартири. Однак, аналіз змісту кредитного договору від 30.01.2008 (п.п.1.4) свідчить, що метою отримання кредиту було придбання [PERSON] саме цієї квартири, про що свідчить зазначення її в кредитному договорі в якості предмету застави на його забезпечення (п. 2.1 кредитного договору). Крім того, згідно п.п. 1.5 кредитного договору передбачалось, що грошові кошти зараховуються на поточний рахунок позичальника - №26205166692800. Видача банком кредитних коштів на зазначений вище рахунок підтверджується меморіальним ордером №0600915810 від 31.01.2008, в якому одержувачем зазначена [PERSON] (а.с.2, том №2). Відповідно вимогам п.4.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого\~постановою правління НБУ від 18.06.2003 №254, меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать, зокрема, меморіальні ордери. Тобто позивачем за первісним позовом надано суду належні докази того, що [PERSON] отримала кредитні кошти, які банк згідно умов кредитного договору зобовязувався їй надати (п. 1.1 кредитного договору). Як вбачається з наданої первісним позивачем довідки-розрахунку заборгованості в період з лютого 2008 року по січень 2015 року (а.с.24-26, том №1), позичальником не було допущено прострочень щомісячних платежів з повернення кредиту, за виключенням кількох випадків. Натомість, починаючи з березня 2015 року [PERSON] систематично не здійснювала належних щомісячних платежів на погашення кредитної заборгованості (а.с.26, т.1). Також, [PERSON] належним чином виконувала умови договору, а саме п. 4.4 - повідомляти банк про зміну паспортних даних, фактичної адреси проживання, даних прописки (реєстрації), робочого та/або домашнього номеру телефону, зміну місця роботи та/або виникнення будь-яких інших обставин, які можуть вплинути на виконання позичальником зобовязань за цим договором, в триденний строк з моменту проведення таких змін. Так, 28.03.2014 [PERSON] надала банку належним чином завірену копію 1-3, 10-11 сторінок паспорта та копію ідентифікаційного номера платника податків, так як змінила прізвище у звязку із укладенням шлюбу (а.с. 35-37, том №1). 20.08.2015 банк надіслав вимогу відповідачам про погашення простроченої заборгованості у розмірі 575, 88 доларів США за кредитом та 1\~561,51 доларів США за процентами протягом 31 календарного дня з дати одержання вимоги, а у випадку нездійснення такого погашення, то з наступного дня після закінчення цього строку, у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення зазначених вимог, банк вимагав дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів за його користування в сумі 27\~230 доларів США. Проте ці вимоги залишились без задоволення. У зв'язку з порушенням [PERSON] своїх кредитних зобов'язань станом на 19.11.2015 у неї утворилась заборгованість в розмірі 28\~046,80 доларів США , яка складається з наступного: заборгованість за простроченим кредитом 25\~669,07 доларів США (а.с. 24-26, том №1), заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом 2\~377,73 доларів США (а.с.26-32, т.1). Також банком розраховано пеню відповідно до п.8.1 договору про надання споживчого кредиту №11291601000, в розмірі 12\~940,12 грн., яка складається з: пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 3\~643,95 грн., пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом 9\~296,17 грн. (а.с.33, том №1). Тож між сторонами існує спір, який виник з кредитних правовідносин, що регулюються нормами\~Цивільного кодексу України\~,\~Закону України від 12.05.1991 «Про захист прав споживачів»\~, договорами, що укладені між сторонами справи, положеннями інших нормативно-правових актів України. Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 10 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~ст. 215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За правилами ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положеннями\~статей 626-628 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як зазначено вище, доводи [PERSON] при обґрунтуванні позовних вимог зводяться до того, що при укладенні кредитного договору її не проінформували належним чином щодо загальної сукупної вартості кредиту та її складових, умови укладеного між сторонами у справі договору суперечать положенням\~Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідають Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за N 168, оскільки не містять відомостей щодо детального розпису загальної сукупної вартості кредиту та її складових. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за N 168\~регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2 Правил). Наслідки ненадання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту вказаними правилами не передбачені. За положеннями підпункту д) абз. 1 ч. 2, абз. 2 ч. 2; підпунктів 1), 2), 5), 6) абз. 3 ч. 4; підпункту 2) ч. 5,\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(в редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями\~15\~і\~23\~цього\~Закону. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Статтями\~15,\~23 Закону України «Про захист прав споживачів»\~не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб'єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків, і на суб'єкта господарювання можуть накладатися штрафні санкції (ч. 7 ст.\~15, ст.\~23 Закону України «Про захист прав споживачів»). За таких обставин, посилання [PERSON] на те, що кредитний договір слід визнати недійсним через порушення її права з боку відповідача на інформацію щодо сукупної вартості кредиту та її складових, є безпідставним. Разом з тим, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Наслідком недотримання вимог ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~при укладенні договору споживчого кредиту, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, є зміна або визнання такого положення недійсним, що передбачено ч. 5\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». На вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним і в цілому у випадку, якщо у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору (п. 2 ч. 6\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). В даному випадку позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не заявлялися позовні вимоги про визнання недійсними чи зміну окремих пунктів кредитного договору, які вона вважає несправедливими. Крім того, заявлені позовні вимоги не обґрунтовувалися тим, що окремі пункти кредитного договору, які [PERSON] вважає несправедливими, зумовлюють зміну інших положень договору. За таких обставин, підстави для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в повному обсязі через невідповідність його умов вимогам\~Закону України «Про захист прав споживачів», невідповідність умов договору положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року за N 168, в даному випадку відсутні. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВСС України з розгляду цивільних і кримінальнах справ від 05.04.2017 у справі №727/4356/15-ц. Отже, судом встановлено факт наявності між сторонами у справі кредитних зобов'язань, оформлених кредитним договором від 30 січня 2008 року у відповідності до вимог\~ст. 1054 ЦК України\~з додатками, які містять вичерпну інформацію щодо загальної вартості та складових кредиту, графіку його погашення, тощо. Встановлено, що позивач погодилася з кредитними умовами, запропонованими відповідачем, та їх виконувала в повному обсязі протягом значного часу. Даючи оцінку доводам представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо невідповідності умов кредитного договору положенням\~Закону України «Про захист прав споживачів», як підставу для визнання його недійсним, суд зауважує, що особливістю договірних відносин є наявність домовленості між їх учасниками, внаслідок якої сторони, реалізуючи свою волю, погоджують певний порядок та умови регулювання їх відносин, внаслідок чого такі умови стають для них обов'язковими. Підписуючи кредитний договір від 30.01.2008 [PERSON] ([PERSON]І.) погодилась із запропонованими банком умовами кредитування. Зокрема, пунктом 10.13 кредитного договору передбачено, що для позичальника всі умови договору цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими, а також перед підписанням договору отримав інформаційний лист згідно вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що всі додатки до кредитного договору підписані [PERSON], що є підтвердженням про її обізнаність та погодження з їх змістом. Тож зазначене свідчить, що [PERSON] на момент укладання кредитного договору не була обмежена в отриманні будь-якої інформації щодо всіх умов кредитування, їх змісту та наслідків, пов'язаних з неналежних їх виконанням. Про неоспорюваний характер умов кредитного договору свідчить і та обставина, що [PERSON], як позичальник, заявила вимогу про визнання договору недійним лише після спливу 9 років з моменту його укладання. Відтак, доводи відповідача за первісним позовом щодо того, що кредитний договір укладений ним під впливом обману з боку банку суд вважає необґрунтованими. Верховний Суд України в\~Постанові Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року № 9\~звернув увагу на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману. Отже, умови кредитного договору є дійсними і мають виконуватись його сторонами належним чином. Суд зауважує, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконливого висновку, що підстав для визнання недійсним кредитного договору про надання споживчого кредиту №1129161000 від 30.01.2008, відповідачем за первісним позовом [PERSON] не надано, а тому в цій частині її зустрічний позов не підлягає до задоволення. Щодо визнання недійсним договору іпотеки від 30.01.2008, то представником [PERSON] [PERSON] вірно зазначалось, що даний договір є похідним від договору про надання споживчого кредиту на підставі ч. 2 ст. 548 ЦК України, а тому вимога про визнання його недійним та скасування реєстраційного запису №702 про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження рухомого майна також не підлагає до задоволення. Відповідно до\~ст.1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). У відповідності до частин першої та третьої\~статті 1049 ЦК\~України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК\~України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.2\~ст.1050 ЦК\~України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] кредитним договором передбачений обов'язок позичальника повертати кредит шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів, тобто платежу, який розрахований на погашення частини основної кредитної заборгованості та процентів за його користування. Натомість, відповідач за первісним позовом допустила порушення свого зобов'язання, оскільки прострочила здійснення платежів, а з січня 2015 не здійснювала жодних платежів. Тож вимога позивача про дострокове повернення кредиту та процентів за його використання ґрунтується на\~законі\~та передбачена розділом 12 кредитного договору, а тому підлягає задоволенню. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 24-34, том №1) відповідає умовам такого договору. Стосовно вимоги про стягнення заборгованості у валюті суд зауважує наступне. Згідно ч.1\~ст.192 ЦК\~України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Натомість\~ст.533 ЦК\~України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або\~законом\~чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В позовній заяві позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за його користування у доларах США, а неустойки - в гривні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.14\~постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої\~статті 533 ЦК України. Як встановлено судом, позивач має банківську ліцензію №75 від 24.12.2001 та дозвіл на здійснення валютних операцій із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 59-62, том №1). За таких обставин використання іноземної грошової одиниці - долар США - за кредитним договором, укладеним між сторонами, як засобу платежу не суперечить національному законодавству. Отже, вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його використання саме в іноземній валюті підлягають задоволенню. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10.02.2016 по справі №6-1680цс15. Щодо вимог про стягнення пені, то таке право кредитора передбачено пунктом 8.1 кредитного договору, як наслідок прострочення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, а відтак позивач має право вимагати від позичальника сплати такої пені. Пеня за прострочку погашення кредиту і процентів розрахована позивачем за період з березня 2015 року по листопад 2015 року, тобто в межах річного строку. За таких обставин вимога про стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором на підставі ст.ст.550,\~611 ЦК\~підлягає задоволенню. Таким чином, вимога про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором заявлена до відповідача [PERSON] - є законною і обґрунтованою, а тому в цій частині первісний позов підлягає задоволенню. Щодо припинення порук за договорами порук №11291601000 П1 від 30.01.2008 (номера договорів збігаються), які укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] і [PERSON],відповідно, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Вищезазначеними договорами поруки передбачено, що поручитель несе повну солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язання позичальником за кредитним договором. Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором. Порука є одним із способів забезпечення зобов'язань при укладенні кредитних договорів та має зобов'язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюють свою дію загальні положення про зобов'язання та про договори . Відповідно до\~ст. 553 ЦК України\~під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем. Згода боржника на укладення договору поруки не вимагається. Згідно з ч. 1\~ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 559 ЦК України\~порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як роз'яснив Верховний Суд України в своїй постанові № 6-53цс14 від 17.09.2014, умови договору про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.\~251, ч. 4 ст.\~559 ЦК, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4\~ст. 559 ЦК\~про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Крім того, у вказаній постанові міститься роз'яснення, що, словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому порядку (ст. 122 ЦПК) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь - якої іншої вимоги до поручителя. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. У зустрічних позовних заявах [PERSON] та [PERSON] зазначають, що порушення зобов'язання [PERSON] настало 28.01.2015, а з вимогою до поручителя банк звернувся лише 20.11.2015. А тому вважають, що порука припинила свою дію починаючи з 28 липня 2015 року. Однак, вказане спростовується довідкою-розрахунком заборгованості по процентах за користування кредитом, так як 21.05.2015 та 26.06.2015 банком у відповідності до п. 11 кредитного договору здійснювалось списання із рахунку [PERSON] коштів чергового ануїтетного платежу (а.с. 32, том №1). Також варто звернути увагу на ч. 1\~ст. 559 ЦК України, згідно з якою порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Із п.п. 2.1 договорів поруки вбачається, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручитилем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін. Спірні договори не містять можливості зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати, збільшення строків повернення кредиту, тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди.\~\~ Пунктом 22 Постанови Пленуму ВССУ з розглдяу цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої\~статті 559 ЦК\~порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Як вбачається із довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором та відсотками, позивачем за первісним позовом відповідачем за зустрічним позовом неодноразово збільшувалась процентна ставка річних за користування кредитом з 12,4 % (як було передбачено кредитним договором) до 24,8%. Про такі зміни поручителі [PERSON] та [PERSON] банком не повідомлялись, а це свідчить про порушення п.п. 2.1 договорів поруки. Тобто, внаслідок збільшення процентної ставки без згоди поручителя, збільшився обсяг його відповідальності, а це є підставою для визнання поруки такою, що припинена. Відповідно до ч. 1, 2, 3\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] та [PERSON], а тому, відповідно, їхні зустрічні позови до ПАТ «УкрСиббанк» підлягають задоволенню. Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. Вирішуючи справу суд також виходив із засад цивільного судочинства - справедливості, добросовісності та розумності і з урахуванням балансу інтересів. Судові витрати стягуються відповідно до \~ст.88 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed