Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в обґрунтування позову зазначено, що 14 січня 2006 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 09. Від даного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] народженця, які проживають разом з нею. З січня 2018 року шлюбні відносини фактично припинені, сумісне господарство не ведеться, вони проживають окремо. Між нею та відповідачем [PERSON] склалися неприязні стосунки, вони перестали розуміти один одного, зникло почуття любові і поваги. Примирення з відповідачем неможливе. Збереження шлюбу буде суперечити її інтересам. Посилаючсиь на вищенаведені обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб між нею, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований 14 січня 2006 року, Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 09. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01 жовтня 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 15.11.2019 року на 14 год. 00 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду на 23.01.2019 року на 08 год. 30 хв. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували. [PERSON] пояснив суду, що непорозуміння між ним та дружною мають тимчасовий характер, він бажає зберегти сім*ю. Суд, заслухавши сторони, перевіривши інші докази, наявні в матеріалах справи, приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, які підтверджені належними та допустимими доказами. 14 січня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 09. Від даного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] народженця, які проживаютьразом з нею. З січня 2018 року шлюбні відносини фактично припинені, сумісне господарство не ведеться, подружжя проживають окремо. Між [PERSON] та відповідачем [PERSON] склалися неприязні стосунки, постійно виникали сварки та скандали. Ухвалою суду від 05.03.2019 р. судом призначено позивачу та відповідачу додатковий строк для примирення. У відповідності до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. У відповідності до вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, що мають істотне значення. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. За таких обставин, суд приходить висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, встановлені у справі, свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім*ї стало неможливим. Вжиті судом заходи для примирення подружжя позитивного результату не принесли. На підставі викладеного та

Outcome: approved