Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

06 березня 2014 року позивачка звернулася до суду із позовом з подальшим збільшенням позовних вимог до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2077 грн. 26 коп., вихідної допомоги в розмірі 14 411,17 грн. та середнього заробітку за час затримки у виплаті вихідної допомоги в розмірі 40 766 грн. 31 коп. 08 вересня 2014 року ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву ПАТ "МКХ" до [PERSON] про визнання підстави і формулювання звільнення, а саме визнати підставою і формулюванням звільнення [PERSON] пункт 1 ст. 38 КзпП України - за власним бажанням. В судовому засіданні позивачка вимоги первісного позову підтримала та просила суд про їх задоволення, посилаючись на порушення відповідачем вимог діючого законодавства , оскільки вона звільнена за п. 3 ст. 38 КзпП України , проте вихідна допомога їй так виплачена не була. Суду пояснила, що в неї були всі підстави для звільнення саме за п. 3 ст. 38 цього Кодексу , оскільки ПАТ "Миколаївський комбінат хлібопродуктів " (далі - ПАТ "МКХ") порушував вимоги трудового законодавства щодо оплати праці , а саме мала місце систематична затримка у виплаті заробітної плати. В зустрічному позові просила відмовити в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала та суду пояснила, що дійсно позивачка спочатку написала заяву на звільнення саме за п.3 ст. 38 КзпП України, в зв'язку з чим і був внесений запис до трудової книжки [PERSON] і запис до особової картки. Проте в день свого звільнення 02 грудня 2013 року [PERSON], досягнувши з керівником підприємства певних домовленостей, написала нову заяву про звільнення саме за власним бажанням. При цьому вона наполягала, щоб її було звільнено 02 грудня 2013 року, оскільки наступного дня влаштовувалася на нову роботу. В зв'язку з цим видано новий наказ № 383-к про звільнення [PERSON] за власним бажанням за ст. 38 КзпП України, з яким вона ознайомилася і підписала без будь-яких зауважень. За такого, підставою звільнення позивачки стала її остання заява про звільнення за власним бажаннням, отже вона не має права на виплату вихідної допомоги. Визнала позовні вимоги в частині стягнення 2 077,26 грн. Середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - з 02 по 11 грудня 2013 року. Вивчивши доводи позову, вислухавши пояснення сторін , допитавши свідка, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступне. З 16 травня 2008 року [PERSON] за наказом № 109-к прийнята на посаду провідного фахівця з договірних і претензійних робіт ВАТ "МКХ" (правонаступником якого є ПАТ "МКХ"), з 02 лютого 2009 року переведена на посаду юрисконсульта. 29 листопада 2013 року позивачем було подано заяву про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КзпП України (а.с. 11). Ця заява була зареєстрована у "Справа 009. Вхідна кореспонденція. Журнал реєстрації доповідних записок, заяв" 29.11.2013 р. За № 90. В цьому ж журналі за вх.№ 91А 02.12.2013 р. зареєстрована ще заява [PERSON] про звільнення - власноруч написана нею заява від 29.11.2013 року про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КзпП України з 02 грудня 2013 року . Згідно Наказу ПАТ "МКХ" № 383-к від 02.12.2013 року юрисконсульта [PERSON] звільнено з роботи 02 грудня 2013 року за власним бажанням за ст. 38 КзпП України. Виплатити компенсацію за невикористану відпустку в кількості 53 календарних дні. В цьому наказі ( оригінал оглянуто в судовому засіданні) міститься особистий підпис позивача про ознайомлення без будь-яких зауважень з наказом, що остання визнала в судовому засіданні, в той же день. В Особовій картці [PERSON] міститься запис про звільнення 02.12.2013 р. За наказом № 383-к за ст. 38 п. 3 КзпП України, в чому розписалася позивачка, проте тут же є напис "виправленому вірити "п.3 на п.1" і міститься печатка підприємства. В трудовій книжці [PERSON] міститься запис за номером 15 : " 02.12.2013 звільнена за власним бажанням за ст. 38 ч. 3 КзпП України. Наказ № 383-к від 02.12.2013 р." З трудової книжки також вбачається, що позивачка 03.12.2013 р. прийнята на посаду юрисконсульта до ТОВ "ЮГЕКОТОП". Згідно Наказу ПАТ "МКХ" № 383-к від 02.12.2013 року юрисконсульта [PERSON] звільнено з роботи 02 грудня 2013 року за власним бажанням за ст. 38 КзпП України. Виплатити компенсацію за невикористану відпустку в кількості 53 календарних дні. В цьому наказі ( оригінал оглянуто в судовому засіданні) міститься особистий підпис позивача про ознайомлення без будь-яких зауважень з наказом, що остання визнала в судовому засіданні, в той же день. Відповідно до п. 5.11 Колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом ПАТ "МКХ", підприємство зобов'язано виплачувати заробітну плату працівникам згідно зі ст. 115 КзПП України двічі на місяць : 7 та 22 числа, а розмір заробітної плати за першу половину місяця встановити в розмірі 50% посадового або тарифного окладу. З наданих відповідачем Довідки про нарахування та виплату заробітної плати за 2013 рік та копій відомостей на виплату грошей за цей період, дійсно вбачається, що [PERSON], заробітна плата виплачувалася з порушенням строків , встановлених п. 5.11 Колективного договору . Так, відповідно до ст. 38 КзпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. За ст. 44 цього Кодексу , при припиненні трудового договору працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку - якщо припинення відбулося внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) . Суд не може прийняти до уваги посилання позивача, що враховуючи систематичні порушення відповідачем умов колективного договору , вона мала підстави для звільнення саме за ч. 3 ст. 38 КзпП України, оскільки Наказ № 383-к від 02.12.2013 року про своє звільнення за власним бажанням вона не оскаржувала в установленому законом порядку, тоді як саме Наказ підприємства про звільнення є правовою підставою для звільнення працівника , а не відповідний запис в трудову книжку, як стверджує позивач. Суд критично ставиться до твердження позивача, що вона написала заяву про звільнення за власним бажанням і наказ про звільнення з цих підстав значно пізніше 02 грудня 2013 року та під тиском керівника підприємства, оскільки таке спростовується як показами свідка [PERSON], яка є начальником відділу кадрів відповідача, так і іншими матеріалами справи. Жодних доказів на підтвердження дефекту своєї волі позивачка суду не надала. Враховуючи вищевикладене ,суд приходить до висновку, що сама позивачка скористалася своїм правом на зміну причин звільнення, її заява про звільнення за власним бажанням подана до відповідача пізніше попередньої про звільнення за ч. 3 ст. 38 КзпП України , отже підставою для звільнення [PERSON] , згідно Наказу № 383-к стало звільнення за ч.1 ст. 38 КзпП України -за власним бажанням за власноруч поданою заявою , що не дає право працівнику на отримання вихідної допомоги при звільненні. З розрахункового листа [PERSON] за грудень 2013 року вбачається , що компенсацію за невикористану відпустку виплатили позивачці у сумі 5331,39 грн. - 10.12.2013р., у сумі 5377,84 грн.-11.12.2013 р. Статтею 117 Кодексу встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працывниковы у разы затримки розрахунку при звыльненны його середный заробыток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а статтею 237-1 - выдшкодувати працывниковы завдану моральну шкоду. Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку, то суд вважає, що ці вимоги підлягають задоволенню у розмірі 2077 грн. 26 коп. Враховуючи положення п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Суд вважає, що відповідач не довів відсутність своєї вини у затримки виплати заробітної плати. Розрахунок компенсації за час затримки розрахунку при звільненні відповідає вимогам п.21 цієї Постанови та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). , виходячи з середньоденної заробітної плати позивача і кількості днів затримання - 8 робочих днів. Що стосується зустрічного позову, то він не підлягає задоволенню за неналежним способом захисту порушеного права. Так, судом встановлено, що звільнення [PERSON] відбулося саме за ч. 1 ст. 38 КзпП України, про що виданий відповідний Наказ ПАТ "МКХ" № 383-к 02.12.2013 року, який ніким не оспорений. Отже вимоги про визнання підставою і формулюванням звільнення [PERSON] з цих самих підстав є незрозумілими і безпідставними. В силу ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial