Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач у червні 2021р. звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд сина [PERSON] до США в супроводі мами [PERSON] або в супроводі уповноваженої неї особи без дозволу та супроводу батька [PERSON] на строк 12 місяців з дня набрання законної сили рішенням суду (з уточненням вимог 25.08.2021р.). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з весни 2018р. по весну 2019р. вона проживала з відповідачем однією сімєю у фактичних шлюбних відносинах, під час яких [INFO] у них народився син [PERSON] . Спільне життя не склалося між сторонами, і на час звернення до суду живуть окремо, дитина проживає з матір`ю та у віці 3-х років психологічно прив`язана саме до мами. Відповідач ухилявся від сплати аліментів і заборгованість складала 39 тисяч за період з вересня 2019р. по грудень 2020р., і тільки після повідомлення позивача про намір виїхати з дитиною за кордон, борг був погашений. Поїздка позивача з дитиною за кордон до США, повязана з метою укладення [PERSON] шлюбу з нареченим [PERSON] громадянином США, водночас така поїздка дитини зможе забезпечити його повноцінний відпочинок, його стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Місце проживання адреси - [ADDRESS] , що підтверджується клопотанням нареченого для іноземної нареченої про дозвіл на іміграцію [PERSON] . Позивач подала відповідачу письмове прохання 25.05.2021р., однак він проігнорував його. 25.08.2021р. позивач уточнила позовні вимоги. 27.08.2021р. відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги заперечує. Так, позивач не зазначила про можливість утримання та фінансового забезпечення сина [PERSON] весь спірний період, при наявності факту незнання мови позивачем, та як наслідок неможливість працювати, наявність інших дітей у нареченого. Натомість 03.06.2021р. відповідач надав лист позивачу, про який вона не згадує і відповіді не надала. Щодо заборгованості про аліменти, то відповідачу не було відомо про стягнення аліментів і тільки дізнавшись про це, вся сума була виплачена позивачу. Також, клопотання нареченого без вказання прізвища та інших даних нареченої було дійсне 4 місяці і втратило чинність, адреси його проживання (без зазначення правових підстав такого) у клопотання нареченого та повідомленні Міністерства внутрішньої безпеки Служби громадянства та іміграції США - є різними, а отже місце фактичного проживання нареченого не відоме. Позивач не надала доказів подачі заявки на отримання нею візи, а в петиції нареченого дитина не вказана. За офіційною інформацією протягом 90 днів з часу прибуття позивач має вийти заміж, тому вимога на виїзд дитини протягом 12 місяців, взагалі не обгрунтована та ставить загрозу дитині на весь цей період за кордоном при наявній пандемії. 06.09.2021р. подано відповідь на відзив, додатково надавши витяг з клопотання (петиції) для іноземного нареченого (нареченої), де відображена і дитина. Також, зазначено, що візова петиція може продовжуватись неодноразово, а при схваленні петиції нареченого його фінансовий стан перевіряється для можливості спроможності утримувати наречену, остання адреса місця проживання нареченого вказана. Представник позивача та позивач в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, з мотивів, викладених у позові. Додатково вказали, що загальновідомим є факт покращених умов проживання та розвитку дитини протягом цього часу в США. Відповідач та його представник позову не визнали з підстав, викладених у письмових процесуальних заявах. Зокрема, наголосили, що такий тривалий проміжок часу перебування дитини без спілкування з батьком вплине на дитину, ситуація на даний час не сприяє такій довгій подорожі дитини та наявного захворювання (пандемії), батько під час розгляду справи отримав дозвіл на визначений порядок участі батька у спілкуванні та вихованні з сином, дитина часто залишається у батька навіть з ночівлею. Позов більше спрямований на захист інтересів позивача, а не дитини, тому вона вправі вийти заміж за кордоном, а потім вирішувати питання забрання дитини туди за згоди батька. Судом неодноразово подавалась розяснення учасникам процесу про можливість позасудового врегулювання спору в обумовлених обома батьками домовленостях та з врахуванням інтересів саме дитини, з врахуванням і того, що по певних обставинах сторони надавали пояснення протилежно різні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. З весни 2018р. по весну 2019р. позивач проживала з відповідачем однією сімєю у фактичних шлюбних відносинах, під час яких [INFO] у них народився син [PERSON] (а.с.4), що ними визнається. На час звернення до суду сторони живуть окремо, дитина проживає з матір`ю (а.с.7), що також визнається сторонами. Підставою звернення з позовом до суду щодо дозволу на виїзд дитини за кордон в США, є те, що позивач [PERSON] бажає укладення шлюбу з нареченим [PERSON] громадянином США (а.с.8-16, 58-66) водночас така поїздка дитини зможе забезпечити його повноцінний відпочинок, його стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Місце проживання дитини буде за адресою - [ADDRESS] , що підтверджується клопотанням нареченого для іноземної нареченої про дозвіл на іміграцію [PERSON] та іншими доказами (а.с.76-84, 97-106). Позивач подала відповідачу письмове прохання 25.05.2021р. (а.с.19), однак позивач доводила, що відповідач проігнорував його. Натомість відповідач пояснив, що відповідь він надав 03.06.2021р. (а.с.47) та вручив позивачу її особисто. Термін дії клопотання нареченого було продовжено до 20.09.2021р., однак в судових засіданнях, сторона позивача у день ухвалення рішення суду перед виходом в нарадчу кімнату, підтвердила наявність дії клопотання і ще з 20.09.2021р. на 4 місяці. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За загальним правилом статті 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону передбачено виїзд з України громадян передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Такий перетин кордону дитиною передбачено без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (підпункт 2 пункту 4 Правил) та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб (підпункт 3 пункту 4 Правил). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо тимчасового виїзду до одного місяця неповнолітньої дитини за кордон одного з батьків з ким проживає дитина, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою/без згоди одного з батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків у випадках визначених законодавством. Окрім того, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. При цьому, однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві підстав для виїзду, країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. В рішенні Європейського суду з прав людини справі від 11 липня 2017 року "М. С. проти України" (заява № 2091/13), у якому ним наголошено, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Заявляючи вимогу про надання дозволу на виїзд дитини з за кордон окрім вищезазначеного, позивач вказала на те, що у віці 3-х років психологічно прив`язана саме до мами, яка бажає оформити шлюб. Самий факт укладення шлюбу триває в США до 3 місяців, однак в подальшому треба там залишатися до 12 місяців для проходження ще певних процедур. Загальновідомим є і факт покращених умов проживання та розвитку дитини протягом цього часу в США, там є змога і вивчення мови дитиною. Заперечуючи вимоги сторона відповідача звертала увагу суду й на те, що позивач не зазначила про можливість утримання та фінансового забезпечення сина [PERSON] весь спірний період ні нею, ні її нареченим, при наявності факту незнання мови позивачем, та як наслідок неможливість працювати. За офіційною інформацією протягом 90 днів з часу прибуття позивач має вийти заміж, тому вимога на виїзд дитини протягом 12 місяців, взагалі не обгрунтована та ставить загрозу дитині на весь цей період за кордоном при наявній пандемії. Водночас, тривалий проміжок часу перебування дитини без спілкування з батьком вплине на дитину, ситуація на даний час не сприяє такій довгій подорожі дитини, батько під час розгляду справи отримав дозвіл на визначений порядок участі батька у спілкуванні та вихованні з сином, дитина часто залишається у батька навіть з ночівлею. Позов більше спрямований на захист інтересів позивача, а не дитини, тому вона вправі вийти заміж за кордоном, а потім вирішувати питання забрання дитини туди за згоди батька. Так, відповідно до витягу рішення міськвиконокму Івано-Франківської міської ради від 07.10.2021р. №1389 встанволено батькові [PERSON] порядок участі у вихованні малолітнього сина [PERSON] , 2018р.н. (а.с.107). Чинним законодавством закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Між тим, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Вказана позиція підтримана подальшими рішеннями Верховного Суду та касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). На підставі наведенного, при всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також враховуючи достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження, однак такий період часу перебування дитини та мета поїздки створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Таким чином позовна заява задоволенню не підлягає. Обставина на обгрунтування позову про те, що відповідач ухилявся від сплати аліментів і заборгованість складала 39 тисяч грн. за період з вересня 2019р. по грудень 2020р., і тільки після повідомлення позивача про намір виїхати з дитиною за кордон, борг був погашений, не заслуговує на увагу суду, оскільки на час подання позову борг погашено і як пояснив відповідач йому не було відомо про стягнення аліментів і тільки дізнавшись про це, вся сума була виплачена позивачу. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі вищезазначеного та ст.313 ЦК України, Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001),

Outcome: dismissed