Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника за довіреністю [PERSON] звернулася до суду із позовом до СГВК «Олізарівський», третя особа, що не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про витребування майнових паїв із чужого незаконного володіння, виділення майнового паю в натурі та визнання права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.07.2017 року між нею, як покупцем, та членами СВП «Олізарівський», як власниками майнового паю - продавцями, громадянами [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу. В свою чергу, взамін зазначених вище договорів купівлі-продажу на ім`я позивача головою Олізарівської сільської ради Іванківського району Київської області Зборовською О.С. були видані Свідоцтва про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат), а саме: Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія [NUMBER], виданий на ім`я [PERSON] ; Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія [NUMBER], виданий на ім`я [PERSON] . Ці свідоцтва підтверджують право власності позивача майнові паї члена СГВК «Олізарівський». Таким чином, позивачеві належить на праві приватної власності майновий пай СГВК «Олізарівський» номінальною вартістю - 13979,57 (тринадцять тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять гривень п`ятдесят сім копійок). На сьогоднішній час відповідач самовільно володіє, користується та розпоряджається усім без винятку майном, що підлягало розпаюванню та створює для позивача перешкоди для здійснення права користування належною йому часткою майнового паю, що підлягало розпаюванню. Для задоволення своїх потреб, за час хазяйнування, відповідачем було розібрано, знесено, значну кількість нерухомого майна, що підлягало розпаюванню, в тому числі і майна позивача, що в подальшому призводить до унеможливлення належними чином користуватися придбаним позивачем майном. Зазначене вище підтверджується копією Акту інвентаризації основних засобів СГВК «Олізарівський» від 04.11.2013 року, що був складний працівниками управління агропромислового розвитку Іванківської РДА. За результатами проведеної інвентаризації основних засобів СГВК «Олізарівський», працівниками управління агропромислового розвитку Іванківської РДА, було виявлено, що усе розпайоване майно знаходиться у користуванні відповідача, і значна його частина самовільно розібрана та продана відповідачем. Позивач звертає увагу на те, що відповідно до переліку майна статутного пайового фонду, станом на 01.04.2001 року по СГВК «Олізарівський», що в подальшому реорганізованого в КСП «Олізарівський», який підлягає розпаюванню, було внесено наступне майно, що входить до структури майнового фонду. До переліку майна, що підлягає розпаюванню, увійшло наступне майно (основні засоби): ?Склад запчастин, 1983 року випуску, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 1655 грн.; ?Склад з плоского шиферу, 1986 року випуску, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 5453 грн.; ?Прохідна тракторного парку, 1982 року випуску, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 391 грн.; ?Артскважина, вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 4185 гривень; ?Башня Рожновського, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 1557 грн. Відповідно до ст. 7, 9 Закону України від 14.02.1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство», майно СВП належить його членам на праві спільної часткової власності і пайовий фонд складається як із балансової вартості основних виробничих та оборотних фондів створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій так і грошей, а майновий пай є грошовим еквівалентом трудового внеску кожного працівника в колективне майно, визначеним на день паювання та скоригованим на день вибуття працівника з господарства. До цього моменту й виділення майнового паю, частка майна члена СВП є частиною майна підприємства, яка визначає принципи формування спільної власності та право членів щодо неї і через свої органи здійснює право власності. Відповідно до вищезазначеного закону пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. У разі виходу з підприємства громадянин має право на пай натурою, грішми або цінними паперами. Згідно Указу Президента від 29.01.2001 року «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки, передбачено виділення майнових паїв в натурі та забезпечення вільного здійснення права власності на паї. Таким чином, законодавством передбачена рівність прав та обов`язків членів СВП щодо спільної виробничо - господарської діяльності та її результатів, а правомочність членів таких підприємств є похідною від правового статусу завдань, функцій та правомочностей останніх як юридичних осіб, то і право вимагати своєї частки паю з володіння та користування СВП, встановлення складу цього паю та відповідного юридичного оформлення також повинні ґрунтуватися на рівності прав та обов`язків зазначених сторін. Відповідно до ст. 9 закону зазначаються спосіб забезпечення зазначених прав та інтересів членів СВП і підприємства, якою визначено порядок виділення громадянинові майнового паю натурою, тобто будинками, спорудою технікою, готовою продукцією, худобою тощо, грошима або цінними паперами. Згідно Указу Президента України «Про заходи забезпечення майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» № 62 від 29.01.2001 року, передбачено виділення майнових паїв в натурі та забезпечення вільного здійснення права власності на паї. Згідно частини 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до вимог передбачених частинною 1 статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач неодноразово звертався з вимогою до відповідача усунути перешкоди в користуванні належним позивачеві майна, яке також відповідно до договорів купівлі - продажу належить і позивачеві, але відповідач ігнорував вимоги позивача та продовжував користуватися майном, розбирати його та продавати. Враховуючи викладене вище, відповідач по справі своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності позивачем. З огляду на викладене позивач просив: «Витребувати майнові паї із чужого незаконного володіння з боку відповідача, шляхом визнання права власності на майновий пай СГВК «Олізарівський» за [PERSON] , виділивши їй в натурі майно: ?Склад запчастин, 1983 року випуску, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 1655 грн.; ?Склад з плоского шиферу, 1986 року випуску, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 5453 грн.; ?Прохідна тракторного парку, 1982 року випуску, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 391 грн.; ?Артскважина, вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 4185 гривень; ?Башня Рожновського, залишковою вартістю станом на 01.04.2001 року, за даними СГВК «Олізарівський» - 1557 грн. Ухвалою суду від 14 липня 2020 року було ухвалено прийняти позовну заяву, відкрито провадження в справі та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.22). В підготовче судове засідання сторони не з`явилися, про розгляд справи судом повідомленні вчасно. Представник позивача [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача СГВК «Олізарівський» в особі директора СГВК «Олізарівський» Прохоров Р.О. надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не заперечує проти задоволених позовних вимог, викладених у позовній заяві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, відповідно до якого не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 07 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду (а.с.51, 52). В судове засідання сторони не з`явилися, заяв та клопотнь не надіслали. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач позов визнав. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що у відповідповідності до свідоцтв про право власності на майновий пай членів колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії [NUMBER] від 23.08.2017 року, серії [NUMBER] від 23.08.2017 року за позивачем зберігається право на майнові паї у пайовому фонді підприємства, він не отримав його в натурі та не передав як внесок до статутного фонду правонаступника. Процедура виділення майнових паїв у натурі, врегульована наступними нормативними документами: Указом Президента України від 29.01.2001 року №62(62/2001) "Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки". Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001р. № 177 "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки". Наказом Міністерства аграрної політики України № 62 від 14.03.2001р., яким було затверджено "Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських, підприємств" (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.04.2001 р. за № 305/5496). У відповідності до Указу Президента України від 29.01.2001 року № 62 групи осіб (або окремі особи), які є власниками паїв, мають право на виділення індивідуально визначених об`єктів зі складу майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств. На виконання вищезазначеного Указу Президента України Кабінет Міністрів України 28.02.01р. прийняв Постанову № 177 "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки". Цією постановою, зокрема, було затверджено Типове положення «Про комісію з організації вирішення майнових питань, що виникають в процесі реформування аграрного сектору економіки»(далі Положення). На комісію, в тому числі, покладалось завдання по внесенню пропозицій на зборах власників майнових паїв щодо виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками майнових паїв, індивідуально визначених об`єктів із складу майна реорганізованого підприємства та передачі їх у спільну власність. В подальшому, на виконання указу Президента України Міністерство агропромислової політики України видало наказ № 62 від 14.03.2001р., яким затвердило "Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств" (далі Порядок). Наказ було зареєстровано в Міністерстві юстиції України 4.04.2001р. за № 305/5496. У відповідності до Порядку: "Кожен із співвласників має право скористатися своїм майновим паєм в один із таких способів: отримати свій майнових пай у натурі індивідуально чи разом із членами своєї сім`ї і використати його на свій розсуд (п.8). Виділення із складу пайового фонду майна у натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством-правонаступником (користувачем) на підставі рішення зборів співвласників (п.9). З метою реалізації права власності громадян на майнові паї, комісія: ?приймає від власників майна заяви на ім`я керівника підприємства-правонаступника (користувача майна) про способи використання належних їм майнових паїв у відповідності до пункту 8 цього Положення; ?на основі заяв формує групи співвласників, які виявили бажання отримати свої майнові паї у натурі у спільну часткову власність єдиним комплексом, та список осіб, які прийняли рішення отримати майно в індивідуальну власність. Для визначення розмірів майнових паїв членів реорганізованого підприємства та належного оформлення реалізації їх прав, за кожною із таких груп обчислює: ?загальну вартість майнових паїв та загальний відсоток паїв осіб у пайовому фонді реорганізованого підприємства, які виявили бажання отримати паї в індивідуальну власність; ?готує для розгляду на загальних зборах переліки майна для виділення у натурі окремо для кожної з груп співвласників, які виявили бажання отримати свої майнові паї у натурі у спільну часткову власність єдиним комплексом; ?для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність, та для виділення невитребуваних паїв особам, які з різних причин не прийняли жодного з рішень щодо розпорядження належними їм майновими паями (п.10). Збори співвласників після розгляду пропозицій комісії щодо визначення розмірів майнових паїв затверджують результати розподілу майна пайового фонду та переліки майна, яке виділяється у натурі групам співвласників, а саме: для виділення майнових паїв особам, які виявили бажання отримати свої паї в індивідуальну власність (п. 12). Після затвердження зборами співвласників переліків майна для виділення вищезазначеним групам співвласників комісія: ?визначає місцезнаходження майна і юридичну особу - користувача майна, яке виділено кожній із груп співвласників і до якого перейшли зобов`язання з виділення майнових паїв у натурі співвласникам; ?передає не пізніше 10 днів з дня затвердження зборами співвласників підприємствам-правонаступникам (користувачам майна) уточнені списки груп співвласників та переліки майна, призначеного для виділення кожній із груп, а копії цих документів - сільській раді. У разі невиконання рішень зборів співвласників щодо виділення підприємством-правонаступником (користувачем) майна у натурі власнику майнового паю, подальший захист прав власника майнового паю вирішується в судовому порядку (п.13). Таким чином, зазначеним вище законодавством передбачено, право розпорядження майном мають лише загальні збори співвласників майнових паїв. Позивач неодноразово звертався у письмовій формі до голови СГВК «Олізарівський» Прохорова Р.О. щодо необхідності проведення зборів співвласників майнових паїв для розгляду та вирішення питання виділення в натурі майнових паїв позивачу. Однак, не зважаючи на наполягання позивача, збори співвласників з приводу виділення майна в натурі [PERSON] не проводилися і це питання не вирішувалось. Таким чином нормативно-правовими актами України визначено, що питання виділення зі складу пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства належних позивачу майнових паїв в натурі належить зборам співвласників майнових паїв. В той же час суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВССУ № 13 від 19.12.2014 року «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» статтею 26 Віденської конвенції встановлено, що кожний чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись. Враховуючи положення статті 9 Конституції України, статті 26 Віденської конвенції, статей 15, 19 Закону України «Про міжнародні договори України», міжнародно-правовий принцип сумлінного виконання міжнародних зобов`язань, при здійсненні правосуддя суди повинні враховувати, що існує пріоритет міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України. Тобто якщо таким міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Так Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року. Відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зі змінами, внесеними Протоколом № 11, питання тлумачення й застосування цієї Конвенції та протоколів до неї підпадають під юрисдикцію Європейського суду з прав людини. Обов`язковість цієї юрисдикції визнана Україною під час ратифікації Конвенції. Також згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватись з обов`язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Тобто ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність, при цьому термін «власність» поширюється на всі «безумовні права», які може довести особа, включаючи, зокрема, активи, що пов`язані з приватним правом (такі як пайові внески чи фінансові претензії, в основі яких лежить контракт або делікт), а також окремі економічні і соціальні виплати, пов`язані з публічним правом. Вважливим аспектом застосування законодавства про захист права власності, в контексті практики ЄСПЛ, є межі допустимого (розумного) втручання держави в справи власника. Якщо звернутися до українського законодавства, то право власності визначається через класичну формулу: власник може володіти, користуватися і розпоряджатися майном у межах, передбачених законом. А оскільки закон є продуктом передусім державної діяльності, можна тлумачити цей принцип як можливість використання майна на свій розсуд у межах, передбачених державою, або в межах, передбачених державою та закріплених у законі. Судовою практикою ЄСПЛ встановлює, що вислів «встановлено законом» вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться. Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість - за необхідності шляхом надання відповідної допомоги - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може спричинити відповідна дія (рішення у справі «Маестрі проти Італії» (Maestri v. Italy) [ВП], заява № 39748/98, п. 30, ECHR 2004-I). Враховуючи, що спірні правовідносини, які є предметом даного розгляду, на національному рівні регулюються підзаконними нормативно-правовими актами, суд зобов`язаний переконатися в тому, що норми вказаних підзаконних актів є точними та передбачуваними, а «спосіб, в який тлумачиться і застосовується відповідний національний закон, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду» (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (№ 1) (Scordino v. Italy) (no. 1) [GC], № 36813/97, п. 183, ECHR 2006-...). Статтею 41 Конституції України, главою 23 розділу ІІ книги 3 ЦК України гарантовано кожному право на володіння, користування і розпорядження своєю власністю, незалежно від волі інших осіб. В той же час положення Указу Президента України від 29.01.2001 року №62(62/2001) "Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки", постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2001р. № 177 "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки" та наказу Міністерства аграрної політики України № 62 від 14.03.2001р., яким було затверджено "Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських, підприємств" (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.04.2001 р. за № 305/5496) є більш обмежувальними, оскільки ставлять в залежність право власності позивача (право володіння, користування та розпорядження своїм майном) від рішення зборів співвласників майнових паїв. Наведених міркувань достатньо, щоб дійти висновку, що втручання у право позивача, гарантоване ст. 1 Першого Протоколу, ст. 41 Конституції України та ЦК України, не ґрунтується на достатньо точних і передбачуваних нормативно-правових актах. Враховуючи те, що підзаконні нормативно-правові акти, норми яких явно суперечать міжнародно-прововим актам, зокрема Першому протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то для вирішення даної справи суд вважає необхідним застосувати міжнародно-правові норми, які мають пріоритет над національним законом та іншими актами законодавства. Крім того даний спір також слід розглядати не лише в контексті ст. 1 Першого Протоколу, а й з врахуванням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином суд вважає, що право власності позивача має бути ефективно захищене шляхом задоволення позову. Судовий збір сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved