Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся 18.11.2014 року до суду з позовом, який уточнив 12.01.2015 року і просить постановити судове рішення, яким визнати накази про надання йому відпусток видані відповідачем в період 2010-2012 року недійсними, скасувати їх, застосувати до вказаних наказів наслідки недійсності, зобов'язати відповідача відшкодувати йому збитки у подвійному розмірі, визначити розмір відшкодування моральної шкоди завданої йому, зобов'язати відповідача відшкодувати йому моральну шкоду, винести окремі ухвали про порушення директором відповідача вимог чинного трудового законодавства, та про порушення кримінального провадження відносно директора відповідача ( а.с. 1-5, 56-57). В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав з вищенаведених підстав суду пояснив, що працював у відповідача менеджером з збуту продукції відповідача на території Сумської області в період з 01.09.2008 року по 12.06.2013 року. В 2010 -2012 роках видавались накази про надання йому відпусток, але згодом з'ясувалось, що у цих наказах не стоїть його підпис про ознайомлення з їх змістом. Спірні правовідносини не врегульовані чинним трудовим законодавством і тому, виходячи з принципу аналогії закону вказані накази слід вважати актами цивільного законодавства, оскільки на наказах про ознайомленням з їх змістом не стоїть його підпис, вказані накази слід визнати недійсними, як актів цивільного законодавства та застосувати до них наслідки недійсності тобто стягнути з відповідача подвійну суму нарахованих та виплачених йому відпускних. Зазначив, що неодноразово звертався до відповідача з проханням надати йому відпустку, але позивач ігнорував ці звернення. Повідомив, що не має письмових доказів тих обставин, що він дійсно звертався з заявами про надання відпусток, пояснював, що характер його роботи був роз'їзним по Сумській області і в офісі відповідача в м. Київ він був лише 2 рази на рік, але коли конкретно вказати не може. Представник відповідача з позовними вимогами не погодився,в поясненні підчас судового засідання, в письмових запереченнях та у відгуку на позов зазначав, що позивачу відповідними наказами в 2010 році надавалось 57 днів відпустки, в 2011 році 26 календарних днів відпустки, в 2012 році 27 днів відпуски, в 2013 році позивач був звільнений за прогули ( а.с. 49-52). Судом встановлено, що позивач в період з 01.09.2008 року по 12.06.2013 року перебував в трудових стосунках з відповідачем, що підтверджується поясненнями сторін, мотивувальною частиною судових рішень по трудовим спорам між сторонами та не ставилось під сумнів учасниками судового розгляду. За період 2010-213 років йому надавались відпустки загальною тривалістю 112 календарних днів, [PERSON] отримував відповідні відпускні кошти на свою банківську картку в ПАТ «Банк Форум». Вказані обставини підтверджуються висновками суду апеляційної інстанції - ухвалою апеляційного суду Сумської області від 06.05.2014 року (а.с. 66-68), та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 29.05.2014 року, якою [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадженні ( а.с. 71-72). Відповідно до рішення апеляційного суду Сумської області від 04.11.2014 року накази по Публічному акціонерному товариству «Київський завод шампанських вин «Столичний» про надання [PERSON] відпусток за період 2010-2012 років в частині підпису [PERSON] визнані незаконними, оскільки відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи вони підписані не [PERSON], а іншою особою ( а.с. 6-7). При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що вказана обставина не може потягнути за собою скасування вказаних наказів, які вже реалізовані та на виконання яких позивачу були виплачені грошові суми як відпускні, що підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Суд апеляційної інстанції також не погоджувався з доводами [PERSON], що він не знав про надання йому відповідачем відпусток за весь час на протязі 5 років працював повний робочий час, оскільки він не надав доказів тому, які дії по виконанню своїх посадових обов'язків менеджера в період наданих йому відпусток і в якому місці він здійснив, враховуючи характер його роботи, як відзвітував за виконану роботу перед відповідачем, які результати, куди і з яких питань він виїжджав в цей час, тим більше, що він не був обмежений у можливості в період відпустки здійснювати такі робочі поїздки (а.с. 67). Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення Цивільного кодексу України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Враховуючи вищезазначену правову норму, положення Цивільного кодексу України повинні застосовуватись до трудових відносин, коли відповідні відносини не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; законами України: "Про оплату праці", "Про індексацію грошових доходів населення", "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року N 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року N 1427. Відносини, які виникають з реалізації права особи на відпустку, що витікають з положень ст. 45 Конституції України, регулюються трудовим законодавством, зокрема ЗУ «Про відпустки» , ст. 74, ст. 79 КЗпП України. Глава 16 ЦК України, яка регулює правовідносини в сфері вчинення правочинів та наслідки за недотримання при вчиненні правочинів вимог закону, на норми якої посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, регулює правовідносини в сфері цивільних договірних правовідносин, а не в сфері трудових правовідносин. Аналогічна правова позиція висловлена ВС України в постанові від 21.05.2014 року по справі №6-43 цс14. Оскільки, судом достовірно встановлено, що відповідачем не порушено прав позивача на надання відпусток в період 2010-2012 років, їх відповідної оплатити, суд вважає позовні вимоги про скасування наказів відповідача про надання [PERSON] відпусток в період 2010-2012 років, застосування до вказаних наказів наслідків недійсності, зобов'язання відповідача відшкодувати йому збитки у подвійному розмірі, визначення розмір відшкодування моральної шкоди завданої йому, зобов'язання відповідача відшкодувати йому моральну шкоду не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про винесення окремих ухвал, то відповідно до вимог ст. 211 ЦПК України, постановка окремих ухвал є правом, а не обов'язком суду. На момент звернення [PERSON] до суду з вищезазначеними позовними вимогами він на підприємстві відповідача не працює біля 18 місяців, суду не надав будь-яких доказів , що саме директором ПАТ КЗШВ «Столичний» були підроблені його, тобто [PERSON], підписи на наказах про відпустку. Суд вважає, що [PERSON] не позбавлений можливості самостійно проінформувати відповідні правоохоронні органи, зазначивши при цьому відповідні докази існування вчинення директором підприємства відповідача кримінальних чи адміністративних правопорушень. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає позовні вимоги про винесення окремих ухвал необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed