Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно, витребування майна. В ході розгляду справи позивачем неодноразово змінювались і уточнювались позовні вимоги та відповідно до останньої редакції позовної заяви просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частки квартири [ADDRESS], виданого 28.12.2002 року [PERSON], визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 74,70 кв.м., в тому числі житловою - 46,40 кв.м., витребувати з володіння [PERSON] на користь [PERSON] 2/3 частки квартири [ADDRESS]. В обґрунтування вказаних позовних вимог посилався на те, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1993 року належала на праві спільної сумісної власності йому, його матері [PERSON] та діду [PERSON], який помер [INFO] та після його смерті відкрилась спадщина на належну йому частку у вказаній квартирі. Спадкоємцями майна [PERSON] на час відкриття були його дружина [PERSON], батько [PERSON] та донька [PERSON], проте своєчасно спадщину прийняла лише відповідач, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку зазначеної квартири. Вказував на те, що він тривалий час постійно проживає за кордоном та є громадянином Російської Федерації, куди виїхав разом з батьками, які в 1997 році розлучились. [INFO] померла його мати [PERSON], яка була зареєстрована та постійно проживала разом з ним, померла та після її смерті відкрилась спадщина на належну їй 1/3 частку спірного майна та оскільки батьки позивача розлучились, інших дітей у його матері не було, а тому він є єдиним спадкоємцем першої черги за законом належного його матері спадкового майна та на час відкриття спадщини був малолітнім, постійно проживав разом з матір'ю, у зв'язку з чим вважає, що він своєчасно прийняв спадщину після смерті [PERSON] та йому належить 2/3 частки у квартирі [ADDRESS] з урахуванням успадкованої частки після смерті його матері та належної йому на підставі свідоцтва про прав власності. Вказував на те, що за заявою його прадіда [PERSON] рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області його та його матір було оголошено померлими, не зважаючи на те, що діду достеменно було відомо про те, що вони проживають в Росії, та в подальшому 16.08.2010 року вказане рішення суду було скасоване. Зазначав, що в 2013 році йому стало відомо про те, що 28.12.2002 року на належні йому 2/3 частки спірної квартири його прадід [PERSON], який помер в 2005 році, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою Чернівецькою державною нотаріальної конторою (після оголошення померлими позивача та його матері) та в подальшому успадковані 2/3 частки спірного майна він подарував відповідачу на підставі договору дарування від 23.06.2003 року. Таким чином, вважає, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину було видане внаслідок помилкового оголошення позивача та його матері померлими, позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері на належну їй частку у спірному майні, а тому має право на витребування належної йому частки відповідно до свідоцтва про право власності та належної та частки спірного майна, яка належала його матері та яку він успадкував відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки спірне майно вибуло з його власності поза його волею та відповідач набула зазначене майно безпідставно, а тому звернувся до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за боргами спадкодавців, посилаючись на те, що в грудні 1993 року мати позивача за первісним позовом [PERSON] з метою виїзду за кордон та розвитку бізнесу, отримала у неї позику в розмірі 15 тис. дол.. США та позику у сумі 2 тис. дол. США, яку надав їй [PERSON] та зобов'язувалась повернути зазначені грошові кошти по приїзду з-за кордону, про що надала відповідну розписку. Проте, виїхавши за кордон разом із сином, [PERSON] на зв'язок з рідними не виходила, місце перебування її та [PERSON] відоме не було та рішенням суду їх було оголошено померлими, а тому [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, яке належало позивачу та його матері. Вказувала на те, що [PERSON] подарував їй успадковане майно з метою погашення заборгованості матері позивача, яка виникла внаслідок неповернення позичених нею 15 тис. дол.. США, таким чином вона вважала, що борг погашено, проте дізнавшись про те, що [PERSON] звернувся до суду з вказаним вище позовом та заявляє на свої спадкові права на належну його матері частку спірної квартири, вона направила йому претензію як спадкоємцю [PERSON] про повернення їй боргу. Таким чином, вважає, що [PERSON], прийнявши спадщину після смерті матері, має нести відповідальність за її зобов'язаннями та повернути суму позики. Вартість квартири [ADDRESS] становить 505242 грн., таким чином 1/3 частка вказаного майна коштує 168414 грн. Відповідно до офіційного курсу валют станом на 08.04.2014 року 168414 грн. еквівалентно 14394 дол. США, а тому вважає, з [PERSON] на її користь слід стягнути 168414 грн. в межах вартості спадкового майна в рахунок стягнення заборгованості його матері за борговою розпискою. Крім того, вважає, що з відповідача за зустрічним позовом, як спадкоємця [PERSON], слід також стягнути заборгованість за договором позики, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] в сумі 2 тис. дол. США, що еквівалентно 23400 грн., на її користь як спадкоємця [PERSON] На підставі наведеного, посилаючись на норми права, просила стягнути з [PERSON] на її користь 168414 грн. в межах вартості 1/3 частини квартири [ADDRESS], як із спадкоємця за боргами [PERSON]; стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 23400 грн. за боргами спадкодавця [PERSON] на її користь, як спадкоємця [PERSON], а також стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги заявлені в інтересах [PERSON] підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, викладених у останній редакції позовної заяви, проти задоволення зустрічного позову заперечувала вказуючи на те, що [PERSON] та її представником не доведено належним чином факту отримання [PERSON], спадкоємцем майна якої є [PERSON], суми позики у розмірі 17 тис. дол.. США, з яких 15 тис. дол.. США вона позичала у [PERSON] та 2 тис. дол.. США у [PERSON], оскільки в судовому засіданні вона підтвердила, що розписка, надана на підтвердження наявності боргових відносин, не була написана власноручно покійною [PERSON], оскільки у неї в той період була зламана рука, проте свідками було підтверджено, що руку [PERSON] зламала руку в інший період, крім того відповідно до висновку експертизи у лікарській амбулаторній картці [PERSON] у записах, які стосуються перелому руки містяться виправлення, підчистки, дописки, а тому вважає, що відсутні підстави для задоволення зустрічного позову. Позивач в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності у зв'язку з постійним місцем проживання на території Російської Федерації та неможливості забезпечити свою явку в судове засідання. У відповідності до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, зокрема не заперечували той факт, що позивачу за первісним позовом дійсно належить 1/3 частки спірної квартири та він є спадкоємцем майна після смерті його матері, проте він не вчинив дій, які належать вчиняти спадкоємці для підтвердження факту прийняття спадщини, а тому відсутні підстави для задоволення первісного позову. Зустрічний позов просили задовольнити з підстав викладених у ньому, вважаючи, що позивач як спадкоємець своєї матері повинен від повідати за її боргами, а також [PERSON], як спадкоємець після смерті свого чоловіка має право вимагати від його боржників повернення боргів. Прокурор в судовому засіданні залишив вирішення спору на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що він є хрещеним батьком [PERSON] та у нього були приязні стосунки з його батьками, йому відомо, що спірна квартира належала [PERSON], її батьку та сину, оскільки вони втрьох приймали участь у її приватизації. За кордон сім'я [PERSON] виїхала, у зв'язку з тим, що у них були великі борги та в Росії вони проживали у матері [PERSON]. У спілкуванні з [PERSON], остання наголошувала на те, що у неї неприязні стосунки з дружиною його батька, яка постійно налаштовує батька проти неї, а тому вважає, що [PERSON] не могла зичити [PERSON] будь-які грошові кошти, а з батьком у [PERSON] були хороші стосунки та про жодні боргові зобов'язання між ними мови не було. Про боргову розписку та про той факт, що [PERSON] ламала руку йому нічого не відомо, а зі слів колишнього чоловіка [PERSON] йому відомо, що вона взагалі ніколи руку не ламала. Вважає, що якби [PERSON] позичала таку велику суму коштів, йому б про це було відомо, оскільки він був у дуже близьких стосунках з родиною позивача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що під час прибирання в будинку, який належав тестю [PERSON] в с.Поляна, Хотинського району Чернівецької області, вона знайшла ряд документів, серед яких була боргова розписка, вказані документи вона занесла в сільську раду, де був складений відповідний акт про їх знайдення. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона була присутня під час того, як [PERSON] позичала гроші у свого батька та [PERSON] у 1993, у зв'язку з тим, що у [PERSON] була зламана рука, вона, на пропозицію [PERSON], написала замість [PERSON] розписку, в якій остання лише розписалась. В подальшому вказана розписка була знайдена у будинку в с.Поляна, Хотинського району, Чернівецької області її невісткою [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що він був у дружніх стосунках з [PERSON] та йому відомо, що [PERSON] разом із родиною був змушений виїхати в Росію, оскілки в Україні йому погрожували кредитори, яким він заборгував значну сум грошей, близько 12-17 тис. дол. США. Йому відомо, що у дружини [PERSON] дійсно була зламана рука, проте руку вона зламала ще до народження сина, приблизно у 1993 році. Проте, що [PERSON] та [PERSON] зичили у когось гроші йому нічого невідомо, оскільки якби вони позичали гроші у своїх родичів, їм не довелось б тікати за кордон, оскільки виїзд родини [PERSON] в Росії був фактичною втечею від кредиторів. У [PERSON] в Росії була сестра, а тому вони поїхали до неї, гроші на дороги вони збирали, а в подальшому від них не було ніяких відомостей, у зв'язку з чим він вважав, їх загиблими. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона була близькою подругою [PERSON], а з її чоловіком познайомилась пізніше. Їй відомо, що [PERSON] дійсно ламала руку, але це сталось до 1993 року. Щодо фінансового стану родини [PERSON] їй відомо, що [PERSON] почав займатись бізнесом та мав великі борги, у зв'язку з чим у них були проблеми з кредиторами, через що вони виїхали за кордон, проте вони ніколи не мали бажання покидати м.Чернівці, оскільки проживали тут успішно, у них був маленький син, останній раз вона бачилась з [PERSON] після дня народження [PERSON], оскільки саме з цього часу у них виникло бажання виїхати з України. Про те, що [PERSON] позичала гроші у своєї мачухи та батька їй нічого не відомо, проте вона знає, що перед виїздом в Росію [PERSON] залишала батькові чисті аркуші з підписом. З [PERSON] вона спілкувалась останній раз в 2011 році та їй відомо, що він був депортований з Росії в м.Київ. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знала покійну [PERSON], її батька та [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] часто позичала гроші у свого батька, обіцяла йому що поїде у Фінляндію та поверне борг. У [PERSON] була зламана рука після листопада, а в грудні вона зверталась до неї з проханням позичити 15 тис. дол.. США для виїзду за кордон, проте вказані грошові кошти вона [PERSON] не позичила та в подальшому їй стало відомо, що гроші вона взяла у свого діда. Суд, заслухавши пояснення відповідача за первісним позовом, представників сторін, покази свідків, думку прокурора, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Статтями 10,60 ЦПК України обов'язок доказування покладено на сторін. Так, судом встановлено, що [INFO] в м. Чернівці народився [PERSON], його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/с 4 Том І). Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1993 року, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а/с 8 Том І). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] 10 травня 1979 року уклали між собою шлюб (а/с 59 Том І). [INFO] помер [PERSON] та після його смерті [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належну йому 1/3 ідеальну частку квартири [ADDRESS] (а/с 17,110 Том І). В судовому засіданні було встановлено, що позивач та його мати [PERSON] в 1993 році виїхали за кордон та з цього часу постійно проживали в Росії, де позивач за первісним позовом отримав громадянство Російської Федерації, даний факт визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України суд визнає дану обставину такою, що не підлягає доказуванню, крім того громадянство позивач також підтверджується копією його паспорта (а/с 12 Том І). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Хотинського міського суду Чернівецької області від 10.04.2002 року та рішенням цього ж суду від 03.04.2002 року позивача за первісним позовом та його матір [PERSON] оголошено померлими та на підставі вказаних рішень були видані відповідні свідоцтва про смерть (а/с 13,14,149,168 Том І). Після оголошення померлими позивача та його матері відкрилась спадщина на належні їм частки у спірній квартирі, які успадкував прадід позивача [PERSON] (батько померлого [INFO] [PERSON]) та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.12.2002 року, відповідно до його успадкував 1/3 частку спірної квартири, належної [PERSON] та 1/3 частки спірної квартири, належної [PERSON] (а/с 165 зворот, 184 Том І). Отримавши зазначені свідоцтва, [PERSON] 23.06.2003 року подарував належні йому 2/3 частки спірної квартири [PERSON], що підтверджується копією договору дарування (а/с 18 Том І). Таким чином, спірна квартира перейшла у власність [PERSON] Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 16.08.2010 року було скасоване рішення Хотинського райсуду Чернівецької області від 03.04.2002 року про оголошення померлим [PERSON], [INFO], вказане рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 16.10.2013 року (а/с 15 Том І, а/с 2 Том ІІ) Крім того, судом встановлено, що 22.09.2003 року в Російській Федерації померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, на момент її смерті позивач був неповнолітнім (а/с 61 Том ІІ). Обираючи спосіб захисту своїх цивільних прав, позивач просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину отриманні його дідом внаслідок оголошення його та його матері померлими, а також визнати за ним право власності в порядку спадкування на належну його матері частку в спірному нерухомому майні, оскільки він постійно проживав разом з спадкодавцем, проте з такими висновками позивача погодитись не можна, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову. Відповідно до п. 4. Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності У відповідності до вимог ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. В статті 553 ЦК УРСР зазначено, що спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Наведене також узгоджується з правовою позицією сформованою Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року за наслідками розгляду справи №6-167цс12, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Судом вставлено, що будучи обізнаними про відкриття спадщини після смерті матері позивач не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття ним спадщини, що виходячи зі змісту ч. 2 ст. 553 ЦК УРСР, є відмовою від спадщини за законом, доказів того, що позивач звертався з клопотанням про продовження строку прийняття спадщини або вчиняв інші дії пов'язаних із прийняттям спадщини матеріали справи не містять. Таким чином, відсутні підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину, отриманого [PERSON] на частку майна належного [PERSON], оскільки інших спадкоємців, які б виявили бажання на прийняття спадщини на момент видачі вказаного свідоцтва не було та як наслідок визнання права власності за позивачем на 1/3 частку спірної квартири, яка за життя належала його матері та витребування вказаного майна у відповідача за первісним позовом. Крім того, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позовні вимоги про скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 28.12.2002 року [PERSON] сформовані не коректно, оскільки позивач просить скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частки спірної квартири, проте кожне з оскаржуваних свідоцтв видане лише на 1/3 частку спірної квартири, за таких обставин позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав в частині скасування зазначених свідоцтв. Крім того, реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та особисто обирає спосіб його захисту, таким чином підлягає з'ясуванню чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Так, обираючи спосіб захисту свого права на належну йому на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.10.1993 року 1/3 частку спірної квартири, яка вибула з його власності внаслідок оголошення його померлим за рішенням суду, позивач вважає, що його права підлягає захисту шляхом скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, видане його прадіду [PERSON], визнання права власності на вказану частку в майні, а також витребування вказаного майна у [PERSON] шляхом пред'явлення відндикаційного позову на підставі ст. 388 ЦК України, проте з такими доводами позивача погодитись не можна, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК України незалежно від часу своєї появи фізична особа, яка була оголошена померлою, має право вимагати від особи, яка володіє її майном, повернення цього майна, якщо воно збереглося та безоплатно перейшло до неї після оголошення фізичної особи померлою, за винятком майна, придбаного за набувальною давністю, а також грошей та цінних паперів на пред'явника. З аналізу норм ч. 2 ст. 48 ЦК України вбачається, що остання пов'язує право повернення майна особи, яка була оголошена померлою у будь-якому випадку та у будь-якої особи, яка ним володіє на час появи оголошеного померлим, незалежно від добросовісності чи недобросовісності набувача, часу набуття такого майна іншої особою, кількості правочинів внаслідок яких дане майно відчужувалось, та обов'язковою умовою такого повернення є безоплатність отримання такого майна особою, яка ним володіє, тоді як ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у певних випадках. Так, частка майна, яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, внаслідок його участі у приватизації, вибула з його власності на підставі безоплатного правочину, внаслідок оголошення його померлим, а тому норми ст. 388 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають. Крім того, ст. 392 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу задоволення своїх вимог про визнання права власності, передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Враховуючи правові наслідки, встановленні ч. 2 ст. 48 ЦК України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування в даному випадку норм ст. 392 ЦК України. Таким чином, позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх прав щодо вимог, які стосуються 1/3 частки спірної квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 25.10.1993 року, у зв'язку з чим в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходить з наступного. Так, як вбачається з копії розписки від 10.12.1993 року [PERSON] позичила у [PERSON] 15 тис. дол. США та у [PERSON] 2 тис. дол.. США, які зобов'язувалась повернути після повернення з-за кордону (а/с 54 Том ІІ). Разом з тим, в судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та свідок [PERSON] підтвердили, що вказана розписка не була написана [PERSON] особисто, оскільки у неї на той час була зламана рука. Відповідно до висновку експерта №14185 фізико-хімічної експертизи від 07.11.2014 року, до записів в амбулаторній картці №9742 [PERSON], які відносяться до 1993 року, наступні за записом датованим 29.07.92 року, а саме як: починаються з 10.11.1993 року, на обох сторонах п'ятого аркуша, вносились зміни шляхом підчистки, дописок та виправлень, а також було здійснено маскування виправлень шляхом зафарбування. Запис: "10.11. 1993 [PERSON] 38 л" на фрагменті клейкого пластирю, що міститься на рентгенівському знімку, який прикріплено до шостого аркуші амбулаторної картки №9742 [PERSON], не містять ознак виправлень. На лицевій стороні п'ятого аркуша амбулаторної картки №9742 [PERSON]: запис: "10.11.08" виправлено на: "10.11,93"; плямою замасковано запис: "7/.XI.08 підпис", який виправлено на: "14.ХІІ 93 г підпис".На зворотній стороні п'ятого аркуша амбулаторної картки №9742 [PERSON]: запис: "14/ХІ0 " виправлено на: "14/ХІІ1993р";плямою замасковано запис: «40.11.08 підпис», який виправлено на: "10.X11 1993 підпис" (а/с 23 Том ІІІ). Крім того, у зв'язку з відмовою [PERSON] надати дозвіл на пошкодження розписки з метою проведення експертних досліджень, надати відповідь на ряд поставлених питань перед експертом щодо давності, відповідності тексту підпису [PERSON], періоду написання тексту та підпису на розписці не представилось можливим. Разом з тим, вказаним вище висновком експерта встановлено, що Розписка датована 10.12.1993 року від імені [PERSON] не містить ознак "штучного старіння" записів та підпису (а/с 23 Том ІІІ). У відповідності до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Оскільки в судовому засіданні не встановлено набуття права власності [PERSON] в порядку спадкування на будь-яке майно, яке належало його матері за життя, а також враховуючи відсутність належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на існування між покійними [PERSON], [PERSON] та [PERSON] договірних відносин, які випливають з договору позики, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed