Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу директора Державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» № 2-К від 31 березня 2015 року - Про звільнення [PERSON] з посади начальника транспортної служби відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України, поновлення на даній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення по дату винесення рішення суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та в обґрунтування позову зазначив, що в період з жовтня 2001 року по 31 березня 2015 року працював на різних керівних посадах, в тому числі і з 2011 року на посаді начальника транспортної служби державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Починаючи з липня 2013 року склалися неприязні відносини з директором підприємства [PERSON] , який неодноразово повідомляв , що звільнить з посади. В грудні 2014 року працівники підприємства йшли у відпустку за власним бажанням. Підійшов до директора підприємства із заявою про надання планової відпустки, але у відповідь він повідомив, що заяву про планову відпустку не підпише і сказав , щоб писав заяву про звільнення з посади за угодою сторін. В противному разі [PERSON] повідомив про те, що скоротить посаду і таким чином звільнить з роботи як і обіцяв, оскільки він не бажає з ним працювати. 18 березня 2015 року позивачу виповнювалося 60 років і щоб не залишитися без пенсії вимушений був під психологічним тиском написати заяву яку диктував директор про звільнення за ст. 36 п. 1 за згодою сторін в зв»язку з досягненням пенсійного віку з 31 березня 2015 року. Дата в заяві була вказана 30 березня 2015 року, але написана 5 грудня 2014 року. Це підтверджується і копією даної заяви, яку скопіював в той же день на факсі. На листі чітко вказана дата 5 грудня 2014 року. 31 березня 2015 року поштою надійшла копія наказу № 2 / к від 31 березня 2015 року про звільнення з посади начальника транспортної служби з 31 березня 2015 року за угодою сторін, згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України. Починаючи з 16 березня 2015 року і на час видачі наказу про звільнення знаходився на стаціонарному лікуванні в Кіровоградській обласній лікарні про що підприємству відомо. 13 березня 2015 року звернувся до директора ДП «Кіровоградстандартметрологія» із заявою про скасування заяви про звільнення з посади. Вважає, що згідно з абзацом 2 статті 38 КЗпП України відповідач не мав права його звільняти, тому просить його позов задовільнити повністю. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та в обгрунтування заперечень проти позову зазначив, що 31 березня 2015 року від [PERSON] через невідому особу було передано заяву у якій він просив його звільнити за угодою сторін у зв»язку з досягненням пенсійного віку , саме з 31 березня 2015 року. До цього жодних заяв даного змісту не надходило. При дзвінку до позивача він підтвердив свій намір звільнитись, у зв»язку з чим 31 березня 2015 року було видано наказ № 2-к «Про звільнення [PERSON]» відповідно до якого [PERSON], начальника транспортної служби, звільнено 31 березня 2015 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України. Вважає, що звільнення [PERSON] з посади начальника транспортної служби ДП «Кіровоградстандартметрологія» відбулось у чіткій відповідності до вимог чинного законодавства України , а тому позов є безпідставним. Судом встановлено наступні факти . З 2001 року позивач працював у ДП «Кіровоградстандартметрологія» та 31 березня 2015 року його звільнено згідно наказу № 2-к «Про звільнення [PERSON]», відповідно до якого [PERSON], начальника транспортної служби, звільнено 31 березня 2015 року за угодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України. Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу Законів про Працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Наведені норми КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору. З урахуванням роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 8 Постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, України якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КзпП). Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є, по-перше, самостійне волевиявлення працівника про припинення трудового договору, та, по - друге, узгодження сторонами підстав та строку припинення договору. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків , оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю. В суді знайшли підтвердження обставини зазначені позивачем у позові , щодо того, що станом на 30 та 31.03.15 року ( день подання заяви на та видачі наказу на звільнення ) позивач не мав свого волевиявлення на звільнення , не мав можливості подати дану заяву в цей день , оскільки перебував на стаціонарному лікуванні в Кіровоградській обласній лікарні , що підтверджується копією лікарняного листка ( а.с. 10). Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що заяву про звільнення від позивача було передано невідомою особою 30.03.15 року і до 31.03.15 року будь-яких заяв про звільнення від позивача не надходило. Останнє також підтверджується і листом від 27.03.15 року ( а.с. 22). Факт відсутності волевиявлення щодо звільнення працівника ще до 31.03.15 року підтверджується раніше ним написаними зверненнями до Голови Федерації профспілки Кіровоградської області, голові Обласної ради, Міністру та заступнику Міністерства Економічного розвитку і торгівлі, , голові обласної державної адміністрації, Генеральному Прокурору України, та самому Директору ДП «Кіровоградстандартметрологія»( а.с. а.с. 39-59) датовані березнем місяцем 2015 року, що фактично споростовує пояснення представника відповідача про те, що дана заява на звільнення була подана саме 30.03.15 року і на цей день було вовевиявлення позивача на звільнення. Про вказані обставини свідчать і покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підтверджується копією факсу ( а.с. 60), статею в газеті від 23.04.15 року ( а.с. 77) та роздруківкою телефонних дзвінків з яких вбачається відсутність розмов юриста підприємства з позивачем про підтвердження його бажання на звільнення. Ст. 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. П. 32 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів", визначено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Відповідно до абз. 3 п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 „Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяця роботи, що передують події, з якої пов'язана відповідна виплата. Вимушений прогул позивача складає 109 днів: у квітні-21,травні-18,червні-20, липні-23, серпні-20 та вересні до дня винесення рішення -7 робочих днів . Згідно наданої довідки ( а.с. 69) средньоденна заробітна плата позивача складала за лютий, березень 2015р. - 281,72грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає з розрахунку 109 робочих дні помножено на 281,72 грн. середньоденного заробітку = 30707,48грн. , що підлягає стягненню з відповідача з дати звільнення 31.03.13 року до дня винесення рішення 09.09.15 року без відрахування обов»язкових зборів та платежів. При винесенні рішення , суд керується ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, щодо розгляду судом справ в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку за один місяць. На підставі ст.ст. 36, 233, 235 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.12.1992р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 „Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати",

Outcome: approved