Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

03.03.2021, позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 17 вересня 2013 року, між [PERSON] і ПАТ "Платинум Банк", було укладено договір №13809/0008ХSGF про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту. Спочатку із кредитної картки він довгий період кредитні кошти не знімав, тобто кредиту не отримував. В січні 2016 року, він вперше зняв із кредитної картки кредитні кошти в сумі 20000 гривень, тобто повну суму ліміту. Після того, згідно з умовами договору, він почав поступово погашати кредит, і 01 лютого 2016 року сплатив кошти на повернення кредиту в сумі 6400 гривень, а далі з березня по вересень 2016 року включно, щомісячно, сплачував внески на погашення заборгованості згідно із графіком платежів, наданого йому в день укладення договору, як додаток до договору, тобто по 1300 гривень, щомісячно. Тобто за період з лютого по березень 2016 року він заплатив банку 15500 гривень, в якості повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом. До позовної заяви додається копія квитанції від 01 лютого 2016 року на суму 6400 гривень, однак інші квитанції за період з березня по вересень 2016 року в нього не збереглися. У вересні 2016 року, йому зателефонували із ПАТ "Платинум Банк" та невідомі працівники банку повідомили, що його кредитний договір розірвано і запропонували повернути кредитний ліміт у розмірі 20000 гривень. Він не погодився виплачувати повну суму, оскільки з лютого по вересень 2016 року погашав заборгованість та просив продовжити сплату кредиту, щомісячно, меншими сумами, однак йому в цьому було відмовлено. Із вересня 2016 року, кредитні кошти він більше не брав, як і не погашав кредит. Крім його незгоди виплачувати суму більшу ніж було визначено кредитним договором, причиною несплати внесків по кредиту було і те, що його кредитна картка була заблокована, через закінчення строку дії кредитної картки та через ліквідацію банку "Платинум Банк" при цьому сплата коштів на повернення кредиту була неможливою, в зв`язку із відсутністю банківської установи, тобто не з його вини. Станом на вересень 2016 року, ПАТ "Платинум Банк", перебував у стані ліквідації і вказані в кредитному договорі рахунки були заблоковані, а офіційних письмових повідомлень від банку про спосіб оплати заборгованості він не отримував. І таким чином об`єктивно не мав можливості погашати кредит. 10 жовтня 2017 року, йому надійшов лист №001894794 з "Європейської агенції з повернення боргів", в якому його було повідомлено про отримання цією агенцією права вимоги від ПАТ "Платинум Банк", що стосувалася його кредитного боргу та посвідчено про розмір його заборгованості, яка склала на той час 24950,70 гривень. В цьому ж листі "Європейська агенція з повернення боргів" поставила перед ним вимогу негайно і в повній сумі повернути заборгованість. Однак він не мав можливості повернути всю суму та попросив реструктуризувати борг і запропонував укласти новий кредитний договір на тих самих умовах для розстрочки платежів, однак йому було відмовлено та висловлено погрози судом і правоохоронними органами та іншими засобами впливу, вимагаючи повернути борг негайно. Вказаний лист не містив підпису відповідальної особи, містив тільки факсиміле і печатку. Станом на той час йому не було відомо про переуступлення права вимоги банку в користь "Європейської агенції з повернення боргів". У зв`язку з наявністю в той час великої кількості шахраїв, які обманним шляхом заволодівали чужими коштами та незаконних колекторів, він вважав можливим тільки спілкування із законною особою, яка мала право на повернення його боргу - з банком, який надав йому кошти в кредит - ПАТ "Платинум Банк". Після цього, він кредит не погашав, будь-яких інших повідомлень до нього не надходило, в тому числі, не надходило жодних повідомлень про передачу прав вимоги по даному кредитному договору, якій-небуть іншій установі. В листопаді 2019 року до нього надійшла претензія від ТОВ "Фінансова компанія "Женева" №13488755 від 06 листопада 2019 року, згідно якого дана компанія поставила вимогу повернути отримані ним кредитні кошти по вказаному договору із ПАТ "Платинум Банк", мотивуючи тим що ТОВ "ФК "Женева" 22.03.2018 уклала договір факторингу і тому являється правонаступником ПАТ "Платинум Банк" у даному кредитному договорі. При цьому станом на той час минуло понад 1,5 року з моменту, коли був укладений вказаний договір факторингу, однак до того часу його ніхто ніяким способом не повідомив про укладення цього договору. Також до того часу їй не приходило жодних повідомлень про спосіб оплати його заборгованості по кредиту. В цьому повідомлені також було вказано суму боргу, яка складає 75453,62 гривень, що суперечило усним телефонним працівників ПАТ "Платинум Банк" у вересні 2016 року, що кредитний договір розірваний і його заборгованість складає 20000 гривень. В цьому ж повідомлені надано йому строк на погашення заборгованості до 09 листопада 2019 року та попереджено, що у випадку несплати заборгованості, справу буде передано до нотаріуса для вчинення виконавчого напису та звернено стягнення на йоого активи. Він не погасив заборгованість у вказаний строк з причин, що таке повідомлення отримав після вказаного строку тобто після 09 листопада 2019 року і був незгідний із нарахованою сумою відсотків та комісії. Більше жодних повідомлень з приводу його заборгованості по кредиту йому не надходило, повідомлень нотаріуса про початок процедури вчинення виконавчого напису нотаріусом ним не отримано. Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області, Гамзатовою Аліною Анатоліївною, 22 листопада 2019 року, був вчинений виконавчий напис, яким стягнуто з нього на користь ТОВ "ФК "Женева" заборгованість по кредитному договору №13809/0008ХSGF від 17 вересня 2013 року в розмірі 75453,62 гривень. На даний час у приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Пивоварова Ю.Г. у виконавчому провадженні №61024329 винесено постанову про звернення стягнення на його доходи, про здійснення відрахування заборгованості із його заробітної плати у відділі освіти Рахівської РДА, де він працює водієм. Дана ситуація, коли він маючи намір добросовісно сплачувати щомісячні внески по погашенню кредиту та відсотках, згідно графіку платежів, фактично був позбавлений цієї можливості по вині кредитора ПАТ "Платинум Банк", є наслідком умов договору, які суперечать вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів". Так, отримавши кредит у сумі 20000 гривень, і не сплачуючи з вини банку щомісячні внески по кредиту з вересня 2013 року до 10 жовтня 2017 року, борг виріс до 24950,70 гривень, а за період до 09 листопада 2019 року до 75453,62 гривень. Дані суми заборгованості нараховані на підставі п.4.1 кредитного договору, яка встановлює відсотки за користування кредитними коштами. Даний пункт 4.1 кредитного договору посилається на п.п 2.1, 2.2, 2.4 цього ж договору, згідно яких відсотки за користування встановлюються тарифами банку, що діють на час проведення банківських операцій. Згідно даних умов договору, банк має право самостійно в односторонньому порядку змінювати тарифи, з якими при підписанні договору банк не ознайомлює клієнта, а при підписанні договору вважається, що клієнт повинен самостійно ознайомлюватися з Таифами на інтернет-сайті ПАТ "Платинум Банк". На момент підписання договору його не було ознайомлено із вказаними Тарифами. Такі не додані до кредитного договору, в якості додатку і тому ним не підписано цих умов кредитування, які є основоположними у кредитному договорі. Враховуючи стрімкий ріст заборгованості по кредиту, який не відповідає умовам кредитування викладених у кредитному договорі, банком було самостійно, без його відома змінено Тарифи та підвищено відсотки за користування кредитом і штрафні санкції за допущення заборгованості по кредиту, яка сталася без його умисної вини. Пункти 2 розділу кредитного договору прямо відповідають положенням п.п. 10, 11, 13, ч.3 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів", яка визначає умови кредитного договору несправедливими. Крім того, причиною несплати ним внесків по погашенню кредиту було невиконання банком своїх обов`язків по кредиту, передбачених п.1.1. договору, а саме, Банк надає клієнту у користування особистий спеціальний платіжний засіб - міжнародну кредитну картку з метою здійснення операцій та для обслуговування поточного рахунку для повернення боргу. Фактично його кредитна картка видана на обслуговування кредиту закінчила строк дії в серпні 2016 року, а на його прохання поновити картку, йому було усно відмовлено з поясненням про неможливість цього через те, що банк перебуває в стані ліквідації. Таким чином в процесі ліквідації банку "Платинум Банк", було порушено вимоги п.1.1 кредитного договору зі сторони банку, що згідно п.16 ч.3 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" є несправедливою умовою договору. Таким чином положення пунктів 4.1, 2.1, 2.2, 2.3 договору №13809/0008ХSGF укладеного 17 вересня 2013 року між ним та ПАТ "Платинум Банк" про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту, являються несправедливими на підставі положень ЗУ "Про захист прав споживачів", який діяв на час укладення договору, тому підлягають визнанню недійсними з моменту укладення договору - з 17 вересня 2013 року. На підставі наведеного просив, визнати недійсними пункти 4.1, 2.1, 2.2, 2.3 договору №13809/0008ХSGF укладеного 17 вересня 2013 року [PERSON] і ПАТ "Платинум Банк" про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області Марусяк М.О. від 03.03.2021, відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 10:00 годину 01 квітня 2021 року. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву. 01.04.2021 (реєстрація канцелярією суду) представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева", адвокатом Слостіним Андрієм Генадійовичем надіслано досуду електронною поштою клопотання про застосування строків позовної давності. Клопотання мотивує тим, що позивач по справі був обізнаний та надав письмову згоду на укладення кредитного договору №13809/0008ХSGF від 17 вересня 2013 року, тому початок перебігу строку позовної давності для звернення з позовом за захистом порушеного права в нього виник саме з 17 вересня 2013 року. На підставі наведеного просив застосувати до позовних вимог у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним строки позовної давності, у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, 01.04.2021 (реєстрація канцелярією суду) представником відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева", адвокатом Слостіним Андрієм Генадійовичем надіслано до суду електронною поштою відзив на позовну заяву. У відзиві вважають позовну заяву необгрунтовану й безпідставну, крім того поданою з пропуском строку позовної давності. Умовами кредитного договору №13809/0008ХSGF від 17 вересня 2013 року укладеного між ПАТ "Платинум Банк" та [PERSON] на момент його укладення та додатками визначено детальну інформацію стосовно погашення заборгованості, нарахування відсотків та ставки. Під час укладення кредитного договору позичальника було попереджено що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе споживач, надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій , пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язання під час погашення заборгованості з кредитом та процентами за користування ним. Під час підписання кредитного договору, позичальнику були роз`яснені значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів, перелік, розмір і базу розрахунку комісій та тарифів банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій. Зобов`язання банку з приводу надання споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та свєчасної інформації під час укладення кредитного договору та у разі усних чи письмовихзвернень були виконані повністю. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії для придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч.1 ст.202 ЦК України, вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Зміст останнього не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, сторони договорів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їхнє воливиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. виконання позичальником умов кредитного договору засвідчує його волю д настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором. З матеріалів справи вбачається, що з моменту оформлення кредитного договору, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повнісю з ними погодився, про що свідчить факт факт підписання договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Крім того, [PERSON] , протягом тривалого часу виконував зобов`язання за договором, не ставлячи під сумнів його дійсність. Просив, у задоволенні позовних вимог у справі №305/402/21 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним відмовити з підстав пропуску позивачем строків позовної давності, що є самостійною підставіоюдля відмови у задоволенні позову. Ухвалою суду від 01.04.2021 закрито підготовче провадження по справі. Справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Жуківський М.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Зазначив, що його довіритель, [PERSON] дійсно 17 вересня 2013 року уклав кредитний договір №13809/0008ХSGF з ПАТ "Платинум Банк" та отримав кошти. [PERSON] до вересня 2016 року сплачував кошти іпогашав кредит. Починаючи з вересня 2016 року, його довіритель перестав повертати кредит, оскільки не знав куди його сплачувати. Пізніше, після у листопаді 2019 року позивачу прийшла вимога від ТзОВ "Фінансова компанія "Женева" про повернення 75000 гривень. Вважає, що саме з цієї дати слід рахувати початок перебігу строку позовної давності. Крім того, зазначив, що позивач на момент підписання договору не був ознайомлений з умовами договору, не підписував такі. У зв`язку з цим вважає, що пункти 4.1, 2.1, 2.2, 2.3 договору №13809/0008ХSGF від 17 вересня 2013 року, являються несправедливими на підставі положень ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів". На підставі наведеного просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Женева" в судове засідання не з`явився. Про день час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що стверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомили. Заяв про відкладення розгляду справи не подавали. Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд, приходить до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 17 вересня 2013 року, між [PERSON] і ПАТ "Платинум Банк" правонаступником якого являється відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компавнія "Женева" було укладено договір №13809/0008ХSGF про відкриття банківського (карткового) рахунку, кредитного обслуговування рахунку та встановлення кредитного ліміту. Вказана обставина визнаяться самим позивачем. Відповідно до умов Кредитного договору №13809/0008ХSGFвід 17 вересня 2013 року, [PERSON] отримав кредитні кошти, у вигляді відкличної, відновлювальної лінії без забезпечення з метою проведення платежів за товари та послуги понад суми власних коштів Клієнта на Рахунку (на споживчі потреби) у сумі 20000 гривень. Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно пункту 4.1 цього договору, в розмірі 29,99 річних. Відповідно до пункту 1.5 договору розмір щомісячного платежу становить 1300 гривень. Відповідно до пункту 1.6 договору розмір щомісячної комісії становить 398 гривень. Строк дії кредитного ліміту - 36 місяців з моменту укладення договору на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (п. 1.7. договору). Згідно з п. 4.8. договору, банк нараховує проценти на суму Технічного овердрафту за фіксованою ставкою 29,99%. За змістом п. 4.6. договору, у випадку несплати Клієнтом щомісячного платежу та/або його частини до 15 числа поточного місяця, Банк переносить суму простроченої заборгованості на відповідні рахунки обліку простроченої заборгованості та має право нарахувати штраф у розмірі 50 гривень за кожен такий випадок. Пунктом 7.2. договору передбачено, що клієнт погоджується з тим, що банк має право вимагати від Клієнта дострокового повернення погашення заборгованості за цим договором. Пунктом 7.1. договору обумовлено, що Клієнт підтверджує, що Банк надав йому у письмовому вигляді повну інформацію, про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, тип процентної ставки, суму. Пунктом 7.10. договору передбачено, що правила та тарифи є невід`ємною частиною цього договору. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Розглянувши наведені вище умови договору від 17 вересня 2013 року №13809/0008ХSGF укладеного між [PERSON] і ПАТ "Платинум Банк" , суд дійшов висновку, що між сторонами склались кредитні правовідносини, внаслідок яких виникли взаємні права та обов`язки. Так, зокрема, обов`язки ПАТ "Платинум Банк"виразились у надані позивачу кредиту на споживчі цілі, на умовах строковості, зворотності та платності, а обов`язки позивача - повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Позивачем заявлені вимоги про визнання недійсними пунктів 4.1, 2.1, 2.2, 2.3 кредитного договору від 17 вересня 2013 року №13809/0008ХSGF з підстав їх невідповідності Закону України «Про захист прав споживачів». З цією позицією позивача, суд не погоджується, з наступних підстав. Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, ін. актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3); правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що зміст оспорюваного у цій справі кредитного договору №13809/0008ХSGF від 17.09.2013свідчить, що сторони погодили всі істотні умови, визначені для договорів такого виду, а саме: суму кредиту (20000 гривень), відсотки за користування кредитом (29.99% річних), розмір щомісячної комісії в сумі 398 гривень, та строк виконання основного зобов`язання. Щодо посилання позивача на порушення ПАТ "Платинум Банк" при укладенні оспорюваного правочину вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання [PERSON] відомостей, які потрібні при укладенні кредитного договору та не зазначення їх в його змісті, суд виходить з наступного. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Частиною 2 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, передбачено, що перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість телекомунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, встановлено, що Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3). Також, позивач посилається на норми ч.ч. 1, 2, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом яких нечесна підприємницька практика забороняється. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. З огляду на вище викладені норми чинного законодавства України, позивач вказує, що ПАТ "Плтинум Банк" ввело в оману Позичальника ( [PERSON] ) щодо істотних умов укладеного договору, зокрема, щодо відсоткової ставки за користування кредитом, комісії за користування кредитом, неправомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання, а також щодо принципу рівності сторін. Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені статтею 230 ЦК України, за змістом якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1). Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину (ч. 2). Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому, саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено, а позивачем не доведено в ході її розгляду, наявність умислу в діях ПАТ "Платинум Банк" при укладенні оскаржуваного договору на ведення позивача в оману щодо обставин та умов спірного правочину. Крім того, доводи позивача про ненадання йому при укладенні договору всіх необхідних відомостей та інформації щодо умов оспорюваного договору, спростовуються умовами самого договору від 17 вересня 2013 року №13809/0008ХSGF, що був особисто підписаний [PERSON] . Так, згідно п.4. договору, усі істотні умови договору, в тому числі розмір базової та дисконтної процентної ставки та порядок їх застосування, погодженні сторонами під час укладення цього договору. Пунктом 7.3. договору визначено, що Клієнт засвідчив, що Банк надав йому у письмовому вигляді повну інформацію, вимоги надання якої передбачені в законодавстві України, а саме інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, тип процентної ставки та її суму. Отже, наведені вище умови договору свідчать, що укладений між [PERSON] і ПАТ "Платинум Банк", правонаступником якого являється ТзОВ "Фінансова компанія "Женева" кредитний договір від 17 вересня 2013 року №13809/0008ХSGF,містить чіткі та зрозумілі умови, наявна в договорі інформація викладена однозначно та достатньо для здійснення свідомого вибору. Доказів на підтвердження здійснення ПАТ "Платинум Банк"оспорюваного правочину з використанням нечесної підприємницької практики матеріали цієї справи не містять. Також, суд відхиляє, як безпідставні, посилання позивача та його представника на несправедливі умови оскаржуваного договору щодо непропорційно великої суми компенсації за порушення умов виконання зобов`язання. Розглянувши умови пункту 4.1. кредитного договору №13809/0008ХSGF від 17 вересня 2013 року, суд виходить з того, що вказаним пунктом договору встановлено розмір процентів за користування кредитом, а не штрафні санкції для позичальника у разі порушення ним умов кредитного договору. Судом при розгляді справи враховано, що нормами ст.204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем та його представником не доведено належними та допустимими доказами наявності обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору №13809/0008ХSGF від 17 вересня 2013 рокунаведеним вище вимогам законодавства України та про несправедливість його умов. Крім того, суд виходить з того, що доводи позивача про введення його в оману при укладенні договору та про нечесну підприємницьку практику ПАТ "Платинум Банк" ґрунтуються виключно на його твердженнях і спростовуються самим змістом оспорюваного правочину. За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для визнання пунктів 4.1, 2.1, 2.2 ,2.3, кредитного договору №13809/0008ХSGF від 17 вересня 2013 рокунедійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 13, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо застосування строку позовної давності заявленого представником відповідача, адвокатом Слостін Андрієм Геннадійовичем, судом встановлено наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).» У пункті 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень». Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Тлумачення статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Оскільки позивач при зверненні з позовом до суду в порядку ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» був звільнений від сплати судового збору, узв`язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по вказаній справі за рахунок держави.

Outcome: dismissed