Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про визнання правочинів (договору позики та іпотечного договору) недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого станній передав їй грошову суму в розмірі 1 000 000 грн., яку необхідно було повернути до 22.12.2016 року. В забезпечення виконання даного договору, цього ж числа між сторонами був укладений іпотечний договір. Відповідно до умов іпотечного договору, в іпотеку передано належна позивачу на праві власності квартира [ADDRESS]. Позивач зазначає, що дані договора були укладені без настання будь-яких наслідків, а тому носять фіктивний характер. В кінці листопада 2015 року чоловік [PERSON] повідомив їй, що в нього виникли проблеми з кредиторами та відносно нього відкрито кримінальне провадження, а деякі потерпілі погрожують розправою йому і його сім'ї. 18 грудня 2015 року чоловіка позивача було доставлено в міську клінічну лікарню №2, в зв'язку з побиттям, де була зроблена операція. В результаті цього чоловік позивача пояснив, що особи, які над ним знущалися, вимагали повернути борги, надавши строк для розрахунку, а в разі не повернення коштів - вони заберуть квартиру. Чоловік позивача звернувся до [PERSON] за допомогою, який порадив сховати нерухомість сім'ї та запропонував сестрі чоловіка - [PERSON] переоформити її однокімнатну квартиру на свого сина [PERSON] Що і було зроблено, а саме укладено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, однак коштів за даним договором від [PERSON] не отримала. Наразі дана квартира вже перепродана. Згодом, при особистій зустрічі [PERSON] продовжував акцентувати увагу на тому, що ситуація є небезпечною для їх родини та найближчим часом накладуть арешт на їх квартиру. В зв'язку з цим, ним було запропоновано переоформити квартиру на нього шляхом оформлення іпотечного договору на його ім'я. 22 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем, за письмовою згодою чоловіка позивача та зняттям з реєстрації їх дітей, був укладений договір іпотеки на квартиру [ADDRESS]. Під час підписання даного договору позивачу повідомили, що необхідно підписати договір позики, оскільки без нього договір іпотеки укласти неможливо. [PERSON] завірив, що це лише формальність, коштів вона не отримувала. Таким чином, між сторонами було укладено договір іпотеки та договір позики на 1 000 000 грн. Позивач зазначає, що через деякий час відповідач почав вимагати віддати йому ключі від квартири і виселетись, в зв'язку з продажем квартири. Наразі відносно чоловіка позивача відкрито кримінальне провадження та обрана міра запобіжного заходу - взяття під варту. З огляду на вищевикладене та враховуючи, що в позивача відсутнє інше житло [PERSON] змушена звернутися до суду з даним позовом та просить: - визнати недійсним договір позики, укладений 22.12.2015 року між [PERSON] та нею; - визнати недійсним іпотечний договір, укладений між [PERSON] та нею 22.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О., зареєстрованого реєстрі за № 2981; - стягнути з відповідача всі судові витрати. До початку розгляду справи по суті представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було подано до суду зустрічну позову заяву до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом виселення. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] 22.12.2015 року уклав договір позики з [PERSON], згідно умов якого він надав останній грошові кошти в розмірі 1 000 000 грн. на строк до 22.12.2016 року. З метою забезпечення виконання вказаного договору, 22.12.2015 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS], та накладено заборону на відчудження. Також відповідно до умов даного договору, у разі не виконання позичальником умов основного зобов'язання, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. [PERSON] повідомляє, що станом на 16.01.2017 року позика не повернута, а зобов'язання за договором позики та іпотеки не виконанні. Разом з тим, позичальник звернувся до суду з позовом про визнання договору позики та іпотеки недійсними, чим, на думку [PERSON], позичальник бажає уникнути відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Крім того, під час дії договору іпотеки вона разом з дітьми зареєструвалася в спірній квартирі. Враховуючи вищевказане, [PERSON] звернувся до суду з даним зустрічним позовом та просить: -звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ним на квартиру під [ADDRESS], загальною площею 90,5 кв.м., житловою - 50,8 кв.м.; -визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою під [ADDRESS], загальною площею 90,5 кв.м., житловою - 50,8 кв.м. та виселити їх із даного житлового приміщення; -судові витрати покласти на відповідачів. Також до початку розгляду справи по суті [PERSON] подала до суду заяву про зміну підстав позову. В даній заяві вона посилається на безгрошовитість укладеного договору позики та укладення його нею під впливом обману зі сторони відповідача та під впливом тяжких обставин. Іпотечний договір не містить жодних відомостей про виконання позикодавцем [PERSON] своїх зобов'язань в частині надання [PERSON] позики - факту передачі грошових коштів в сумі 1 000 000 грн. Більш того, як вбачається з договору іпотеки, даним договором забезпечується належне виконання позичальником зобов'язань, що випливають з договору позики, укладеного між сторонами 22.12.2015 року. На думку [PERSON], договір позики та договір іпотеки протирічять один одному в частині підтвердження передачі їй позикодавцем грошових коштів, оскільки іпотечний договір свідчить лише про те, що [PERSON] лише зобов'язується надати позивачу грошову позику у визначеній договором сумі. Також [PERSON] зазначає, що під час укладення оспорюваних договорів були допущені порушення прав її неповнолітніх дітей. Так, в день укладення оспорюваних договорів, неповнолітніх дітей позивача було знято з реєстрації спірної квартири без відповідного дозволу Служби у справах дітей Вінницької міської ради. Ухвалою суду від 31 січня 2017 року клопотання представника позивача [PERSON] було задоволено та залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів (договору позики та іпотечного договору) недійсними третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Куранову О.О., служба у справах дітей Вінницької міської ради. В судове засідання позивач-відповідач [PERSON] не з'явилася, надавши суду заяву з проханням проводити розгляд справи за її відсутності, задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до неї просить відмовити. Представник позивача-відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Разом з тим, під час розгляду справи ним було подано суду письмове заперечення проти зустрічного позову, відповідно до якого оспорювані договори були укладені [PERSON] під впливом обману зі сторони [PERSON] та без настання будь-яких фактичних наслідків, а тому вони носять фіктивний характер. [PERSON] за основним зобов'язанням грошові кошти у позику [PERSON] не передавалися. Також при укладені договору позики та іпотечного договору були допущені порушення також прав неповнолітніх дітей позивача, оскільки у квартирі, яка була передана в іпотеку станом на 22.12.2015 року були зареєстровані і постійно проживали та продовжують проживати на даний час, неповнолітні діти позивача. В день укладення оспорюваних договорів, неповнолітніх дітей позивача було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS], без відповідного дозволу Служби у справах дітей Вінницької міської ради, що свідчить про порушення їх законних прав. Вимога [PERSON] про виселення не підлягає задоволенню так, як при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, здійснюється за умови одночасного надання іншого постійного житла. Крім того, виселення відповідача та її дітей буде неправомірним та не відповідатиме природі спірних правовідносин, через те, що останні набули постійне сервітутне право на спірне житло. Право користування майном є право на чужу річ, яке може бути припинено у випадках передбачених ст. 406 ЦК України. Разом з тим, представник звертає увагу на те, що [PERSON] ставить вимога про виселення неповнолітніх дітей з квартири, проте вони не зазначені відповідачами по справі та не залучає в якості третьої особи орган опіки та піклування Вінницької міської ради. Просив у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити в повному обсязі та стянути з [PERSON] всі судові витрати по справі. В судове засідання представник відповідача-позивача [PERSON] - [PERSON] не з'явився, надавши суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги [PERSON] не задовольняти та відмовити у позові. Зустрічний позов [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Також під час розгляду справи по суті представником відповідача-позивача [PERSON] було подано письмове заперечення на первісний позов, відповідно до якого твердження [PERSON] про укладення договорів під впливом тяжкої обставини, обману з боку відповідача та безгрошовитості, нічим не підтверджено. Щодо посилання [PERSON] на безгрошовитість договору позики, то воно спростовується змістом даного договору, в якому вказано про отримання нею коштів. [PERSON] не давав позивачеві жодних порад щодо приховання майна, а лише надав кошти згідно договору. Таким чином, укладаючи правочин позивачка вільно висловлювала свою внутрішню волю, що є необхідною умовою дійсності правочинів. Щодо порушення прав дітей, то на час укладення договору іпотеки вони були зняті з реєстрації та зареєстровані в іншому місці, що свідчить про наявність в [PERSON] іншого житла. Просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Куранова О.О. в судове засідання не з'явилася з невідомих причин,хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність. Складу суду довіряє. При розгляді судом справи просить врахувати та захистити права та інтереси малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Рішення по справі просить прийняти з дотриманням вимог законодавства України про охорону дитинства, не порушуючи інтереси малолітніх дітей. Також зазначила, що заперечує проти визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], а також проти їх виселення з даного житлового приміщення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 16.07.2005 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, судом встановлено, що 16 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №1271. Після одруження [PERSON] прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 19 Т.1). Матеріалами справи також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про їх народження (а.с. 20, 21 Т.1). З свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 06.10.2012 року виконавчим комітетом Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області на підставі рішення від 06.09.2012 року №124, вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 22 Т.1). Даний факт також підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 23 Т.1). Судом встановлено, що 22 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей (а.с. 8 Т.1). Відповідно до умов договору [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла грошову суму в розмірі 1 000 000 грн., та зобов'язалася повернути позику в тому ж розмірі одномоментно в строк до 22.12.2016 року включно. Згідно із п. 3.1. даного договору, позикодавець надав, а позичальник прийняв позику в повному обсязі до моменту підписання даного договору. Якщо позичальник не поверне позичену суму грошей (відповідну їх частину) до вказаного строку, позикодавець має право, починаючи з наступного дня після цього строку, пред'явити цей договір до стягнення. Позикодавець має право звернути стягнення на будь-яке майно позичальника, на яке, згідно з законодавствос України, може бути звернене стягнення (п.п. 5.2, 5.3 договору позики грошей). Також в п. 7.1. вказаного договору зазначено, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором сторони в день укладення цього договору укладають договір іпотеки відповідно до якого позичальник зобов'язується передати в іпотеку позикодавцю квартиру під [ADDRESS], загальною площею 90,5 кв.м., житловою - 50,8 кв.м., яка належить позичальнику на праві приватної власності. Згідно із п. 7.2. договору позики грошей, сторони свідчать, що договір відповідає дійсним намірам сторін, укладений при ясній памяті внаслідок добровільного волевиявлення сторін. Відповідно до п. 7.4. договору позики грошей, своїм підписом на даному договорі позичальник підтверджує, що він отримав в повному розмірі суму позики від позикодавця до моменту підписання даного договору. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що договір позики грошей був укладений з дотриманням вимог ст. 1047 ЦК України, а саме письмова форма. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. У відповідності до приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Положеннями ч. 2 ст. 214 ЦПК України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, вищевикладені обставини свідчать про укладення договору позики грошей між сторонами та передачу суми позики у розмірі 1 000 000 грн. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обгрунтовані та підлягають задоволенню як доведені, оскільки ним на підтвердження договору позики надано договір позики грошей, який був підписаний позивачем-відповідачем [PERSON], що нею не заперечується. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст. 610 ЦК Ураїни порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Ст. 611 ЦК Ураїни, визначає, що у разі порушення зобов'язанння настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч.1 ст. 625 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. З іпотечного договору, укладеного 22 грудня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 9-10 Т.1), суд вбачає, що даним договором забезпечується належне виконання позичальником зобов'язань, що випливають з Договору позики, укладеного між позикодавцем та позичальником 22 грудня 2015 року, за умовами якого Іпотекодержатель зобов'язується в термін до 22.12.2015 року надати іпотекодавцю безпроцентну позику в розмірі 1 000 000 грн. 00 коп., а іпотекодавець зобов'язується в термін до 22.12.2016 року повернути вказану позику іпотеко держателю. На забезпечення виконання основого зобов'язання іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру під [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS]), загальною площею 90,5 кв.м., житловою - 50,8 кв.м. (п. 2 іпотечного договору). Згідно п. 4 вказаного договору, укладення даного договору проводиться за заявою чоловіка іпотекодавця - [PERSON], який надав письмову згоду на підписання даного договору іпотеки, підпис на якій посвідчений 22.12.2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.о. за р. № 2970. За згодою сторін предмет іпотеки оцінюється в 1 100 000,00 грн. (п. 5. іпотечного договору). Відповідно до п. 9.3 іпотечного договору, іпотекодавець [PERSON] зобов'язалася протягом терміну дії договору не реєструвати (не прописувати) у квартирі, що передана в іпотеку будь-кого. Разом з тим, згідно п. 10.3 іпотечного договору, іпотекодержатель [PERSON] має право у разі не виконання позичальником умов основного зобов'язання та/або іпотекодержателем умов цього договору, звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його реалізації свої вимоги у повному обсязі, включаючи суму позики та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до основного зобов'язання, проценти за користування кредитом, пеню, що передбачені та/або виплату основного зобов'язання, а також всі витрати, пов'язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки, в тому числі з вчиненням виконавчого напису, його реалізацією та вартості послуг незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності. Також [PERSON] має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд звертає увагу, що іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О.О. 22.12.2015 року та зареєстровано в реєстрі за №2980. Також приватним нотаріусом була накладена заборона відчудження зазначеного в договорі майна - квартири [ADDRESS], до припинення іпотечного договору. Щодо позовних вимог [PERSON], то судом встановлені наступні обставини. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1, ч.3, ч.5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Отже, виходячи із наведених приписів, позивач за первісним позовом [PERSON], звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати договір позики та іпотечний договір недійсними, зобов'язана довести, яким чином оспорювані нею договора порушують (зачіпає) її права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача-відповідача. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач- відповідач [PERSON] посилалась на те, що оспорювані договори були укладені нею під впливом обману зі сторони [PERSON] та без настання будь-яких фактичних наслідків, зокрема отримання коштів, а тому вони носять фіктивний характер. Однак, суд не приймає до уваги дане твердження, оскільки факт отримання коштів в сумі 1 000 000 грн. підтверджується п. 7.4 договору позики грошей. Також в п. 7.2. вказаного договору зазначено про дійсність намірів сторін та укладення договору в результаті добровільного волевиявлення сторін. Підписавши спірні договора, суд вважає, що [PERSON] погодилася на умови даних договорів. Крім того, факт зняття з реєстрації [PERSON] та її дітей в день укладення оспорюваних договорів, підтверджує намір укласти дані договора, оскільки нею були виконані необхідні передумови для укладення договорів (взяття згоди від чоловіка, зняття з реєстрації). Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Також позивач-відповідач зазначає, що оспорювані договора були укладені під впливом обману та тяжких обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Жодних доказів того, що [PERSON] помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, суду надано не було. Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Верховний Суд України в Постанові Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 звернув увагу на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману. Однак, жодного доказу на підтвердження даного факту, [PERSON] суду не надала. Статтею 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, як вбачається з матеріалів справи [PERSON] добровільно виявила бажання укласти договір позики грошей з [PERSON] Зі змісту первісного позову вбачається, що чоловік позивача-відповідача сам звернувся до [PERSON] за допомогою. Факт отримання коштів підтверджується підписом [PERSON], який містяться в договорі позики грошей, що додатково свідчить про ознайомлення нею з ними. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які пояснювали, що [PERSON] кошти за договором позики не отримувала, а спірні договора були укладені під впливом обману зі сторони [PERSON] та під впливом тяжких обставин. Проте, суд критично ставить до даних показів, оскільки дані особи не були присутні при укладені спірних договорів, а також при передачі коштів. Факт не отримання коштів їм відомий лише зі слів позивача-відповідача. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Крім того, нотаріус при засвідченні договорів роз'яснює сторонам його суть та наслідки. Тому, на думку суду, [PERSON] було відомо про суть укладених договорів. Таким чином, суд вважає, що при укладенні оспорюваних договору позики грошей та іпотечного договору, позивач-відповідач [PERSON] діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір позикодавця та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з позикодавцем визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі коштів. Щодо твердження [PERSON] про неотримання нею коштів від позикодавця, то слід зазначити наступне. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. [PERSON] виконав всі зобов'язання за договором позики (зокрема, позичив кошти в розмірі 1 000 000 грн., про що зазначено в договорі), а [PERSON] не виконала свої зобов'язання - кошти не повернула та заперечує факт їх отримання. Суд не приймає до уваги твердження [PERSON] про те, що її чоловіку погрожували розправитись з його сім'єю, в зв'язку з цим його було побито, оскільки жодного належного доказу на підтвердження даних фактів суду надано не було. Так, позивачем-відповідачем не надано доказів звернення до працівників поліції відносно погроз та завдання тілесних ушкоджень її чоловіку. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 16 вересня 2016 року по справі № 127/19889/16-к до чоловіка позивача-відповідача [PERSON] - [PERSON] було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (а.с. 127-133 Т.1). Суд звертає увагу, що відповідно до даної ухвали чоловіка позивача-відповідача обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 2, 3, 4 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах. Отже, твердження позивача-відповідача [PERSON] щодо укладення договорів під впливом обману та тяжких обставин є безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову, оскільки [PERSON] та її представником, пред'явивши вимогу про визнання недійсними договорів, не довели наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання їх недійсним на підставі ст. 215 ЦК України. В матеріалах справи відсутні будь-які підстави для визнання недійсними оспорюваних договорів. [PERSON] лише піддає критиці оспорювані договора. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Враховуючи вищевказане, суд приходить довисновку, що первісні позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання правочинів (договору позики та іпотечного договору) недійсними не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Щодо вимог по зустрічному позову [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, усунення перешкод у користуванні майном та позбавлення права користування житловим приміщенням шляхом виселення, тосудом встановлено наступні обставини. Зі змісту договору позики грошей від 22 грудня 2015 року вбачається, що сума позики має бути повернута одномоментно в строк до 22.12.2016 року включно. Позика вважається повернутою в момент передачі готівкою грошової суми, що позивалася. З поясненеь наданих в судовому засіданні сторонами та матеріалів справи вбачається, що досі сума позики [PERSON] не повернута, тобто зобов'язання не виконане. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 статті 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. З ч.1 ст. 575 ЦК України вбачається, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку». Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 7 вказаного Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. (ч.ч.1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Також в ч. 2 ст. 39 вказаного Закону зазначено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Суд звертає увагу, що рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Статтею 109 ЖК УРСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жилеприміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Разом з тим, як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира [ADDRESS], яка є предметом іпотечного договору, придбана [PERSON] не за рахунок отриманого кредиту (коштів позичених у [PERSON].), тому вимога про виселення не підлягає задоволенню. Крім того, дана правова позиція також зазначена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі № 6-447цс15, де вказано, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Таким чином, втративши право користування спірним жилим приміщенням [PERSON], дане право автоматично також втрачають членти її сім'ї - діти. Щодо посилання [PERSON] на порушення під час укладення оспорюваних договорів прав її малолітніх дітей, то судом встановлено наступне. З копії особового рахунку [NUMBER] від 18.10.2016 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS], зареєстровано з 8 червня 2016 року: [PERSON] та її сини [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 11 Т.1). Отже, на час укладення договорів - 22.12.2015 року діти позивача-відповідача були зняті з реєстрації за спірною адресою і зареєстровані в іншому житловому приміщенні, що свідчить про наявність іншого житла. Сам факт зняття їх з реєстрації здійснювався саме [PERSON], отже вона усвідомлювала значення своїх дій. Крім того, дітей не може бути знято з реєстрації, якщо відсутнє інше житлове приміщення, де вони можуть бути прописані. Оскільки діти були прописані в іншому житлі відразу після зняття з реєстрації, то, на думку суду, їх право на житло не було порушено. Разом з тим, слід зазначити, що в порушення п. 9.3. іпотечного договору, позивачем-відповідачем було зареєстровано в спірному житлі своїх малолітніх дітей 08.06.2016 року, тобто під час дії іпотечного договору. Також, з відміток в паспорті громадянина України, вбачається, що [PERSON] була з 26.06.2013 року зареєстрована за спірною квартирою, однак 22.12.2015 року знята, тобто в день укладення оспорюваних договорів. Однак, 08.06.2016 року поновила реєстрацію за спірною квартирою (а.с. 37-38 Т.1). [PERSON] також зазначає, що під час зняття з реєстрації її дітей, був відсутній дозвіл Служби у справах дітей Вінницької міської ради, проте жодного належного доказу на підтвердження даного факту суду надано не було. Суд критично відноситься до наданого позивачем-відповідачем [PERSON] договору купівлі-продажу сином [PERSON] однокімнатної квартири в сестри чоловіка [PERSON], оскільки він не стосується справи, зокрема не належить до предмету розгляду даної справи. Суд не приймає до уваги надані позивачем-відповідачем [PERSON] письмові докази підтвердження перебування її чоловіка в лікарні, в зв'язку з побиттям, оскільки він не є стороною у справі і дані події не стосуються предмету розгляду справи, зокрема недійсності договору позики та іпотечного договору. Слід відзначити, що чоловік позивачем-відповідачем [PERSON] [PERSON] надав свою письмову згоду на укладення договору іпотеки, що підтверджується змістом іпотечного договору. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає частковому задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні первісного позову [PERSON] понесені нею витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з позивача-відповідача [PERSON] на користь відповідача-позивача [PERSON] слід стягнути 1 440,00 грн. (800+640 =1440) витрат на оплату судового збору та 4 400, 00 грн. витрат на оплату правової допомоги, що документально підтверджені (а.с. 16-18, 19, 20 Т.2). На підставі викладеного та

Outcome: partial