Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Любимова Ірина Юріївна, уточнивши позовну заяву просила встановити факт спільного проживання без реєстрації шлюбу з [PERSON] з січня 2006 року, визнавши спільною сумісною власністю подружжя на квартиру [ADDRESS] , визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири та визнати нікчемним (недійсним) заповіт [PERSON] , укладений на користь відповідача [PERSON] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що з січня 2006 року позивач - [PERSON] , закінчуючи навчання в університеті, влаштувавшись на роботу (Державне відкрите акціонерне товариство «Дніпродіпрошахт»), разом з [PERSON] , вирішили проживати однією сім`єю, тобто фактично мали шлюбні відносини, маючи спільне господарство, як подружжя, винаймаючи житло в м.Дніпро. Згодом ними було прийнято рішення, що витрачати грошові кошти на оренду квартири є нераціональним, тому вирішили придбати квартиру в кредит. В листопаді 2006 року позивач та [PERSON] знайшли квартиру [ADDRESS] , та уклали Договір про надання послуг з агентством з нерухомості «9 Ярдів» (рієлтерська компанія) та попередній Договір щодо купівлі вищевказаної квартири 29.11.2006 p., і, враховуючи, що лише позивач була працевлаштована офіційно, то саме вона почала збирати усі необхідні документи для оформлення кредиту в «УкрСиббанку» та подальшого укладення Договору купівлі-продажу вищевказаної квартири. В ході підготовки документів було вирішено, що кредитний договір та договір купівлі-продажу квартири буде оформлено на чоловіка позивачки - [PERSON] , а Договір поруки на позивача - [PERSON] . В грудні 2006 року позивач та [PERSON] разом заселилися до придбаної квартири, як подружжя та продовжували вести спільне господарство маючи спільний бюджет. Для погашення кредиту батьки позивачки також здійснювали грошові перекази. 22.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано шлюб, від шлюбу народилася дитина, [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, подружжям 23.06.2015 року було виплачено валютний кредит. Таким чином, враховуючи, що заборгованість по кредиту за придбану квартиру виплачено у шлюбі, тобто набуте у шлюбі, є спільною сумісною власністю, у якій частки подружжя є рівними. Факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 01.01.2006 року по 22.06.2007 року (по дату офіційної реєстрації шлюбу) підтверджується наданими доказами, а також не заперечується Відповідачем по справі. В свою чергу, через нещасний випадок на буд.майданчику чоловік позивачки отримав серйозну травму хребта, і з 27.11.2015 р. йому була призначена пенсія по інвалідності II групи. Нескінченні огляди мед.комісіями, лікування та реабілітація, тому з 2018 р. між подружжям інколи почали виникати непорозуміння, чоловік ставав роздратованим та пригніченим, адже багато часу приділялося роботі, до того ж почалися підготовчі заняття до школи. Тоді ж, на новорічні свята 2019 року чоловік забажав відвідати свою матір - [PERSON] та свого рідного брата близнюка - [PERSON] в Донецькій області. Перебуваючи в смт. Новодонецьк м. Добропілля Донецької області чоловікові позивачки ставало гірше, стан його здоров`я не покращувався. Позивач дуже часто говорила з ним по телефону, він скаржився на те, що мати примушує його підписати заяву на розлучення, вибачався, що життя не складається, але відмовити матері не міг, бо він залежав від неї фізично, та у березні 2019 р., доки позивач перебувала на роботі, Відповідач - [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] приїздили до м.Дніпро (без попередження), відкрили ключем чоловіка спільну квартиру і все рухоме майно, що мало хоч якусь цінність (побутову техніку та інше), забрали. Таким чином, Відповідач вважала, що розподілила спільне майно між подружжям, адже її чоловік постійно наполягав на тому, що квартира не може бути розділена, бо повністю повинна належати спільній дитині. [INFO] [PERSON] помер. 11.07.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Любимовою І.Ю. було заведено спадкову справу № 12/2019, після смерті [PERSON] . Після звернення позивача із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири, як на майно придбане в шлюбі, що є спільною сумісною власністю та свідоцтво про право спадщину за законом на ім`я малолітньої дочки [PERSON] , позивач отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивачу стало відомо, що існує заповіт від 21.02.2019 p., що посвідчено Новодонецькою селищною радою, відповідно до якого спадкоємцем за заповітом є: мати померлого [PERSON] , та відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітня донь померлого [PERSON] , 2013 р.н. Отже, оскільки споживчий кредит на придбання даної квартири було виплачено в шлюбі, квартира є майном, що придбане в шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, однак через те, що сам Договір купівлі-продажу квартири укладався до реєстрації шлюбу, то визнавати частку на 1/2 частину квартири позивач має в судовому порядку. З приводу заповіту, позивач зазначає, що він не відповідає вимогам ст.1247 ЦК України, оскільки не зазначений час та місце складання заповіту, а також відсутній посвідчувальний напис, до того ж є лише підпис, без власноручного напису прізвища та ініціалів, не роз`яснено положення статей ЦК України тощо. Отже, даний заповіт через недотримання вимог та правил ведення нотаріального посвідчення не відповідає вимогам ст.1247 ЦК України, тобто посвідчено та укладено не належним чином, як це передбачено законом, в зв`язку з чим, на підставі ст.1257 ЦК України, позивач вважає, заповіт має бути визнаний судом недійсним, бо складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, у зв`язку з чим, позивач звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 липня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника позивача та витребувано з відповідних закладів та установ: спадкову справу №12/2019 після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , завірену належним чином. Представник позивача в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на підстави, викладені в позовній заяві. Представник відповідача, відповідач в судове засідання не з`явились, раніше, даючи пояснення заперечували проти задоволення позову в частині визнання заповіту недійсним; та не заперечували проти задоволення вимог в частині встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу з [PERSON] та визнання за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири. Представник третьої особи не з`явився в судове засідання, надавши на адресу суду письмову заяву, у якій просили провести розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору, що виник на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Надаючи оцінку посиланням [PERSON] на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, з січня 2006 року [PERSON] , [INFO] , влаштувалась на роботу в Державне відкрите акціонерне товариство «Дніпродіпрошахт» у м.Дніпрі (а.с.9). [PERSON] , разом з [PERSON] , [INFO] , з січня 2006 року проживали однією сім`єю, тобто фактично мали шлюбні відносини, маючи спільне господарство, як подружжя, спільно проводили час, відвідували родичів, мали спільний відпочинок, в тому числі, спільно їздили у відпустку, що підтверджується наданими фотоматеріалами (а.с.110-113). Зазначені факти підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитані в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. 29 листопада 2006 року, [PERSON] було укладено Договір про надання послуг з агентством з нерухомості «9 Ярдів», та попередній Договір щодо купівлі спірної квартири [ADDRESS] (а.с.13-18). Більше того, [PERSON] 22 грудня 2006 року було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11104069000 та Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , в свою чергу, позивач [PERSON] виступила поручителем [PERSON] за кредитним договором, уклавши з Банком Договір поруки №11104069000/2 від 22.12.2006 року, що не зважаючи на факт реєстрації права власності на квартиру саме за [PERSON] , також вказує на спільне бажання [PERSON] та [PERSON] на придбання житла та спільну участь у витратах на його придбання (а.с.33). 22.06.2007 року між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 22.06.2007 року (а.с.39). Від шлюбу подружжя має дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] 01.08.2013 pоку. Обставини спільного проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю протягом 2006 року, до реєстрації шлюбу та, в тому числі, станом на час придбання квартири були також підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , окрім того, не заперечуються та визнаються відповідачем по справі, внаслідок чого, з урахуванням встановлених обставин, показів свідків та досліджених доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість відповідних доводів позивача щодо існування між нею та відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірної квартири спільними зусиллями на сумісні кошти або спільною працею, у зв`язку з чим, відповідні вимоги позову підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15. Вирішуючи позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину квартири, як на частину у спільному майні подружжя, суд зазначає наступне. За наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у суду наявні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно (спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 2 ст. 372 ЦК України визначено , що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З урахуванням встановленого факту проживання позивача та [PERSON] однією сім`єю на час набуття квартири, поширення на неї режиму спільної сумісної власності подружжя та визнання вказаних вимог позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання права власності за нею на 1/2 частку спірної квартири, як на частку у спільному майні подружжя. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним заповіту, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст.1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2019 року керуючим справами виконавчого комітету Новодонецької селищної ради м.Добропілля, Донецької області Безкровною Л.І. за реєстровим №57 було посвідчено заповіт, складений [PERSON] , відповідно до якого, останній все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті та на що він за законом матиме право, заповів своїй матері - [PERSON] (а.с.225). Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, сам факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Як було встановлено судом, спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки у якій є рівними, отже [PERSON] , за життя складаючи заповіт, міг охопити ним лише те майно, що буде йому належати на день смерті та на яке він за законом матиме право, що в даному випадку, не зважаючи на реєстрацію квартири за ним у цілому, складатиме саме 1/2 частину квартири. [INFO] [PERSON] помер (а.с.46). 11.07.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Любимовою І.Ю., за заявою позивача [PERSON] було заведено спадкову справу №12/2019, після смерті [PERSON] . Після звернення позивача із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири, як на майно придбане в шлюбі, що є спільною сумісною власністю та свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я малолітньої дочки [PERSON] , нотаріусом Любимовою І.Ю. винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивачем не було надано правоустановчого документу на нерухоме майно, квартиру було набуто спадкодавцем до реєстрації шлюбу з [PERSON] , окрім того, нотаріусом було встановлено наявність заповіту, оригінал чи дублікат якого не надано та у нотаріуса відсутній (а.с.233). Обгрунтовуючи недійсність заповіту, позивач посилається зокрема на ті обставини, що заповіт посвідчено неналежним чином, зокрема у ньому не зазначений час та місце складання заповіту, а також порушено вимоги до посвідчувального напису Форми № 45 додатка 25 в редакції Наказу МЮУ № 3253/5 від 22.12.2010 року «Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства», зокрема відсутній посвідчувальний напис, окрім того, чоловік на час складення заповіту тяжко хворів та за станом здоров`я не міг бути присутнім особисто під час його посвідчення у Новодонецькій селищній раді, а замість нього заповіт міг підписати його брат-близнюк, також у позивача викликає сумнів наявність волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на матір, оскільки за життя останній висловлював бажання залишити квартиру спільній доньці. Вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України, відповідно до якої заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; має бути особисто підписаний заповідачем, а якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Статтею 7 Закону України "Про нотаріат", в редакції чинній на момент складання заповіту передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Позивач у мотивуванні заявлених позовних вимог посилається на порушення під час посвідчення заповіту вимог «Правил ведення нотаріального діловодства», затверджених наказом МЮУ № 3253/5 від 22.12.2010 року, зокрема в частині дотримання форми 45 Порядку, щодо посвідчувального напису. Із заповіту вбачається, що він посвідчений посадовою особою виконавчого комітету селищної ради. Для вчинення нотаріальних дій такими особами був розроблений і діяв інший Порядок, ніж той, на який посилається позивач в позові, і який розрахований на нотаріусів. В даному випадку діяльність посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад з приводу вчинення нотаріальних дій була врегульована окремим підзаконним нормативно правовим актом - Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року N 3306/5, норми якої були спеціальними під час вчинення нотаріальних дій посадовими особами орану місцевого самоврядування та які на відміну від Порядку ведення нотаріального діловодства, у Додатку №1, містять окрему форму посвідчувального напису, зміст якого було дотримано та відтворено посадовою особою виконавчого комітету Новодонецької селищної ради м.Добропілля, Донецької області Безкровною Л.І. під час посвідчення заповіту [PERSON] 21 лютого 2019 року, та підтверджено останньою, допитаною у якості свідка в судовому засіданні. Отже позивачем помилково не враховано, що зазначений Порядок встановлює порядок вчинення нотаріальний дій саме посадовими особами органів місцевого самоврядування, а її положення суттєво відрізняються від вимог, які встановлені для вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Посилання на не зазначення у заповіті часу його складення, зокрема, окрім дати саме годин та хвилин суд відхиляє, оскільки ні положення ст.1247, 1251 ЦК України не містить вимог щодо зазначення в заповіті часу його складання саме в розумінні годин та хвилин, з урахуванням чого, суд вважає, що виходячи з розуміння положень ст.1247 ЦК України, часом посвідчення заповіту законодавець визначив саме день у який таке посвідчення відбулось. Зазначені висновки суду також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, який неодноразово роз`яснював, що навіть наявність формальних помилок при складанні заповіту (які в даному випадку відсутні) не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі N 522/904/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі N 725/2412/15-ц). Доводи позивача щодо неможливості заповідача бути присутнім під час посвідчення заповіту, суд відхиляє, оскільки допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , повідомила, що 21 лютого 2019 року їй зателефонував [PERSON] та попрохав скласти заповіт на ім`я його матері та оскільки за станом здоров`я не може прийти до селищної ради, попрохав прийти до нього додому, [PERSON] попередньо склала заповіт та вийшла на адресу де проживав [PERSON] , а саме [ADDRESS] , де, після роз`яснення його прав, вона і здійснила посвідчення заповіту, який [PERSON] попередньо прочитав та підписав. Під час посвідчення заповіту, окрім неї та [PERSON] була присутня лише мати заповідача. Зазначені обставини, зокрема факт посвідчення за місцем проживання заповідача також викладені у самому заповіті та не спростовано позивачем. Посилання позивача на підпис заповіту братом-близнюком [PERSON] - суд відхиляє, оскільки такі обставини не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, а тому зводяться до припущень, на яких, згідно ст.6 ст.81 ЦПК України, доказування ґрунтуватися не може. Окрім того, позивач не скористалась правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставила перед судом питання про виклик у судове засідання будь-яких свідків щодо обставин укладення заповіту. Текст заповідального розпорядження складено від першої особи, що свідчить про складання заповіту особисто заповідачем. Заповіт власноручно підписано заповідачем у присутності посадової особи виконавчого комітету селищної ради, який в свою чергу вчинив нотаріальну дію щодо посвідчення заповіту, як передбачено статтею 1251 ЦК України. Інших можливих порушень вимог щодо форми і посвідчення вказаного заповіту чи підстав передбачених ч.1-2 ст.1257 ЦК України, позивачем не наведено та судом не встановлено, а отже, з урахуванням установлених у цій справі обставин та вимог чинного на час складання заповіту законодавства, якими врегульовувалась діяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, щодо вчинення нотаріальних дій, відсутні підстави вважати вказаний заповіт нікчемним. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. За змістом висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 (остаточне - 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Положенням ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання про встановлення наявності підстав для задоволення позову [PERSON] в частині вимог про встановлення факту її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] , без реєстрації шлюбу, з 01 січня 2006 року по 22 червня 2007 року та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , як на частку у спільному майні подружжя, з відмовою у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним заповіту, складеного 21 лютого 2019 року [PERSON] на користь [PERSON] , а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1,3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. В свою чергу, суд відмовляє в стягненні витрат [PERSON] на залучення експерта в розмірі 1000 грн., оскільки будь-яких доказів понесення таких витрат позивачем надано не було. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов до висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог (2 вимоги з 3), з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути понесені судові витрати у розмірі 1681,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial