Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" (надалі - відповідач), у якому просив визнати недійсним Кредитний договір № 490075295 від 05.06.2008 року, укладений між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк", посилаючись на те, що вказаний договір укладено у іноземній валюті, а саме доларах США, що, на його думку, суперечить вимогам ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України та ст. 35 Закону України "Про Національний банк України". Позивач зазначає, що через підвищення курсу валют має сплатити суму у значно більшому розмірі, ніж брав у кредит, а тому вважає, що такий договір є несправедливим і тому має бути визнаний судом недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив суд визнати недійсним кредитний договір № 490075295 від 05.06.2008 року з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ "Альфа-Банк" в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 05.06.2008 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Альфа-банк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 490075295, за яким ПАТ "Альфа-Банк" надав [PERSON] кредитні кошти у сумі 24858 доларів США 14 центів з остаточним строком повернення 05.06.2015 року. У позовній заяві [PERSON] посилається на недотримання банком вимог ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України та ст. 35 Закону України "Про Національний банк України". Враховуючи викладене, зважаючи, що кредитний договір було укладено в іноземній валюті, позивач вважає, що його було укладено з порушенням вимог закону. З такими висновками позивача суд не може погодитись з наступних підстав. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Основним законодавчим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обов'язки суб'єктів валютних відносин є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" 19 лютого 1993 року №15-93 (далі - Декрет). Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Ст. 47 та ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, в п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України. Тому, банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, отримання та повернення кредиту, а також сплата процентів за користування кредитом в іноземній валюті дозволено за умови, що стороною кредитної операції буде уповноважений банк, який має належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. Враховуючи, що при укладенні Кредитного договору № 490075295 від 05.06.2008 року однією із сторін був ПАТ "Альфа-Банк", який має належну банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції кредитування в іноземній валюті, вказаний кредитний договір про обов'язок повернення заборгованості в іноземній валюті є законним та таким, що не порушує вимоги законодавства України. Крім того, позивач вказує, що через значне підвищення курсу валют сума коштів, яка підлягає поверненню банку, значно більша, ніж та, яку він брав у кредит, а тому таке положення договору вважає несправедливим, у зв'язку з чим просить суд визнати вказаний кредитний договір недійсним. В п. 16 постанови №5 Вищого спеціалізованого суду України "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що саме по собі зростання або коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, оскільки зазначене стосується обох сторін договору і позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відповідно до ст. 626 ЦК України договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 525 ЦК України передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено законом або договором. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: - Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. - Особи, які вчиняли правочини, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності. - Волевиявлення учасників правочинів було вільним і відповідало їх внутрішній волі. - Правочини вчинені у формі, встановленій законом, а саме-в письмовій формі. - Правочини на момент укладення були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди є підписи сторін на кредитному договорі. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Укладений кредитний договір відповідає чинному законодавству, а тому суд не вбачає підстав для визнання його недійсним. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу визнання кредитного договору недійсним є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають закону. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Outcome: dismissed