Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

11 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить згідно уточнених позовних вимог від 16.01.2019 року встановити факт проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу однією сім`єю між позивачем, [PERSON] , та [PERSON] з 11 листопада 1997 року по 02 грудня 2003 року, визнати за позивачем, [PERSON] , право спільної часткової власності на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] , лишивши відповідно за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що 11.11.1997 року набуло чинності рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.07.1997 року про розірвання шлюбу з колишнім чоловіком [PERSON] . Позивач з 1997 року перебувала з [PERSON] у тісних стосунках, як жінки та чоловіка, у зв`язку з чим вони почали проживати разом, для спільного проживання винайняли квартиру [ADDRESS] . Під час спільного проживання вели спільний побут, були працевлаштованими особами, кожен мав самостійний заробіток. Через деякий час після початку спільного проживання були прийнято спільне рішення про придбання житла для подальшого спільного проживання в ньому, як сім`ї. 22 серпня 2001 року за спільні накопичені кошти було придбано житло, яке винаймали до цього 4 роки - квартиру [ADDRESS] . Однак в договорі купівлі-продажу, який було укладено того ж дня та посвідчено нотаріально покупцем вказано лише [PERSON] . Доходи були співмірними, з урахуванням отримання позивачем аліментів безпосередньо до придбання квартири доходи [PERSON] були навіть більшими ніж доходи [PERSON] . Після придбання квартири, сторони проживали в ній як сім`я, 24.12.2003 року було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Вербківської сільської ради Павлоградського району, актовий запис №54. 18.12.2018 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Позивачем ініційовано розмову про житло, про частку в ньому, проте [PERSON] заявив, що він є єдиним власником. Факт проживання разом з 1997 року підтверджується, зокрема, квитанціями про оплату комунальних послуг, показами свідків, а також медичними довідками, в яких вказано місце проживання доньки [PERSON] у період 1995-2008 років у спірній квартирі. На фотознімках, на яких зображено позивача та відповідача, а також доньки у різних місцях та компаніях, в тому числі в спірній квартирі, де вони мешкають однією сім`єю, зроблені протягом 1997-2006 років. Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 1 січня 2004 року. КпШС Української PCP не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. Таким чином, виходячи з положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, факт спільного проживання чоловіка та жінки до 01 січня 2004 року однією сім`єю не має юридичного значення як підстава для визнання набутого в цей період майна спільним сумісним майном, а позивачем в свою чергу не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно набуто за спільні кошти або спільною працею. Сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка у такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. До позовної заяви позивачем не додані будь-які належні та допустимі докази внесення позивачкою грошових коштів, їх розміру, при придбанні спірної квартири. Та обставина, що позивачка працювала та отримувала певний дохід, жодним чином не підтверджує внесення нею коштів для придбання спірної квартири. Натомість, твердження позивача, що спірна квартира була придбана за спільні кошти та у спільну власність спростовується змістом договору купівлі-продажу квартири від 22.08.2001 року, в якому покупцем за договором зазначений лише відповідач. Вищезазначену спірну квартиру відповідач придбав за особисті кошти в сумі 3710 грн (п. 4 договору купівлі-продажу від 22.08.2001 року). Зазначене майно відповідач купував у особисту власність, так як до цього у нього не було іншого житла. Також позивач звернулась до суду із позовом 11.10.2018 року, а дізналася про порушення свого права з 22.08.2001 року, коли було укладено договір купівлі-продажу квартири згідно якого власником придбаного майна був зазначений лише відповідач, про що зазначає і визнає сама позивач в своїй первісній позовній заяві. Таким чином, з дня коли позивач дізналася про порушення свого права (з 22.08.2001 року) і по день звернення до суду з позовом (11.10.2018 року) минуло більше 17 років, а відтак позовні вимоги позивача заявлені поза межами позовної давності. Наведені позивачем в первісному позові причини пропущення позовної давності на думку відповідача не належать до категорії поважних, так як виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2018 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, заборонено [PERSON] та іншим особам здійснювати будь-які дії, спрямовані на відчуження в будь-який спосіб квартири [ADDRESS] , в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру [ADDRESS] - відмовлено. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у справі ЄУ № 185/8560/18, витребувано у [PERSON] свідоцтво про розірвання шлюбу з [PERSON] , задоволено клопотання сторін про виклик свідків, закрито підготовче провадження у даній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 15.04.2019 року позивачу повернуто другу уточнену позовну заяву від 04.03.2019 року, оскільки вона була подана після закриття підготовчого провадження. В судовому засіданні свідки [PERSON] , подруга позивача, [PERSON] , сусідка, [PERSON] , донька позивача, пояснили, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. Свідки [PERSON] , подруга позивача, [PERSON] , донька позивача, пояснили, що [PERSON] проживала однією сім`єю з чоловіком [PERSON] , потім переїхали в 1995 році до [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Свідок [PERSON] вказала, що близько з сім`єю [PERSON] та [PERSON] не спілкувались, [PERSON] позичав у неї 200 доларів США десь в 1999-2000 роках, борг повернула через декілька місяців [PERSON] , яка принесла гроші свідку, і вказала, що сама збирала кошти. Свідок [PERSON] , подруга позивача, пояснила суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю з 1995 року в квартирі [ADDRESS] , працювали і [PERSON] і [PERSON] , дохід позивача був більшим. Подробиці купівлі квартири їй невідомі, зі слів позивача знає, що [PERSON] позичав кошти для купівлі квартири в розмірі 200 доларів США, віддавала [PERSON] . Свідок [PERSON] , подруга позивача, пояснила суду, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю з 1995 року в квартирі [ADDRESS] , дохід отримували і [PERSON] і [PERSON] . Умови угоди купівлі-продажу свідку невідомі. Свідок [PERSON] , донька відповідача, пояснила суду, що їй відомо, що батько придбав квартиру за свої кошти, зі слів батька [PERSON] не приймала участі в купуванні квартири. В 1993 році батько пішов з сім`ї, знає, що в 1997-1998 роках у батька з`явилась нова жінка, у якої є діти, з ними вона познайомилась в 1994-1995 роках або 2004-2005 роках, коли вона приходила в гості у спірну квартиру. Позивач та її представник у судових засіданнях позовні вимоги підтримали в повному обсязі на підставі доводів позовної заяви, просили позов задовольнити. Відповідач та його представник у судових засіданнях заперечували проти задоволення позовних вимог на підставі доводів відзиву на позовну заяву, просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 24.12.2003 року, шлюб зареєстровано виконкомом Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, актовий запис №54, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.12.2018 року у справі №185/9016/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення суду набрало законної сили 18.01.2019 року. 22.08.2001 року [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] , продаж квартири вчинено за 3710 грн, згідно умов договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу 22.08.2001 року, зареєстровано в реєстрі за №6935. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.1997 року у справі №2-1957/1997, шлюб зареєстрований 04.02.1984 року Баглійським РАГС м.Дніпродзержинська за актовим записом №77 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 12.02.2003 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 12.02.2003 року зроблено запис за №57. [PERSON] , звертаючись до суду з позовом вказувала, що вона проживала з відповідачем, [PERSON] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 11.11.1997 року по 02.12.2003 року, тому спірна квартира, яка належить [PERSON] на праві власності з 22.08.2001 року є їх спільною частковою власністю та їй належить 1/2 частина вказаної квартири. До спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України "Про власність". Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Отже, [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 04.02.1984 року до 12.02.2003 року. Норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачем період. Встановлення факту проживання однією сім`єю у разі знаходження будь-кого в іншому шлюбі суперечать принципам, встановленим КпШС України, оскільки жінка та чоловік можуть одночасно бути лише в одному шлюбі. Право на повторний шлюб у них виникає лише після припинення попереднього шлюбу. У період, який охоплюється позовними вимогами [PERSON] про встановлення факту проживання із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] до 12.02.2003 року, що само по собі виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 11.11.1997 року до 12.02.2003 року. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 11.11.1997 року по 02.12.2003 року. Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України "Про власність"). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. При цьому позивач, незважаючи на заявлення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем, просить визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частину спірної квартири. Відповідно до ч.2 ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Положеннями Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини 1,5,6 ст.81 ЦПК України). В частині 3 статті 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто нормами Цивільного процесуального кодексу України передбачено обов`язок позивача довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, шляхом подання до суду належних та допустимих доказів. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.2 ст.83 ЦПК України). Також ЦПК України передбачено можливість для позивача заявити клопотання про витребування доказів у разі неможливості самостійно надати докази відповідно до статті 84 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За вимогами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підтвердження своїх вимог про визнання права часткової власності на 1/2 частину спірної квартири, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею певних коштів для придбання квартири, докази об`єднання її з [PERSON] для спільної діяльності, придбання нерухомого майна внаслідок спільної праці, тоді можливо було б встановити розмір частки кожного з урахуванням ступеня трудової участі. Дослідивши докази у справі, заслухавши пояснення сторін та покази свідків, врахувавши обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , оскільки нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була набута [PERSON] внаслідок його об`єднання з позивачем для спільної діяльності, внаслідок їх спільної праці, також позивачем не вказано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження ступеня трудової участі, що є підставою для визначення розміру частки кожного, відтак відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Сам факт отримання позивачем заробітної плати, аліментів не може бути доказом участі у спільній діяльності, спільній праці для придбання спірної квартири, а покази свідків не підтверджують обставини участі коштами у придбанні цього нерухомого майна, зокрема розмір цієї участі. Суд також звертає увагу, що позивачем в позовних вимогах в уточненій позовній заяві не вказано повну адресу спірної квартири, не вказано вулицю, на якій розташована квартира. Відповідно до п. 6 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Згідно вимог статей 74, частини 1 ст. 76 ЦК УРСР вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Таким чином, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] , оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, в період з 11.11.1997 року до 12.02.2003 року [PERSON] перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі, та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення нею певних коштів для придбання квартири, доказів об`єднання її з [PERSON] для спільної діяльності, придбання нерухомого майна внаслідок спільної праці, не вказано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження ступеня трудової участі кожного, що є підставою для визначення розміру частки, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Outcome: dismissed