Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У липні 2020 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЛФІН" звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову вказує, що 02.05.2017 року між ТОВ "ВЕЛЛФІН" та [PERSON] укладено договір позики № 181539, згідно з яким позивач надав відповідачеві в борг грошові кошти у сумі 1200,00 грн. на строк 22 дні. Сторонами відповідно до п.1.5.1 погоджено розмір процентів за користування коштами: 1 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. перший день користування позикою; 1 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього договору. Як стверджувало ТОВ "ВЕЛЛФІН", позичальник не дотримувався умов договору позики, своєчасно не повернув борг та не сплатив проценти за користування позикою. У зв`язку з цим ТОВ "ВЕЛЛФІН" просило суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики від 02.05.2017 року № 181539 у сумі 53204 грн. 40 коп. та судовий збір в сумі 2102 грн. Ухвалою від 04.09.2020 року по справі відкрито спрощене провадження. В судове засідання учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Позивач в своєму позові просив суд проводити розгляд справи без його участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі позивача. Відповідач в судові засідання призначені на 08.12.2020 на 10 год. та 29.03.2021 на 10 год. не з`являвся про розгляд справи повідомлявся, як шляхом направлення судової повістки, так і шляхом публікації на сайті судової влади, суд за згодою позивача вважає за можливе провести заочний розгляд справи без участі відповідача за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Cторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З ухваленням Закону України "Про електронну комерцію", який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, у мережі Інтернет, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, визначеному ЦК України та ГК України, а також іншими актами законодавства (ч. 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Згідно зі ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію"). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України). Матеріалами справи засвідчується, що між ТОВ "ВЕЛЛФІН" (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором укладено договір позики від 02.05.2017 за №181539, за умовами якого позикодавець ТОВ "ВЕЛЛФІН" зобов`язався передати позичальнику [PERSON] у власність грошові кошти у сумі 1200, 00 грн. на строк 22 дні. Сторонами погоджено розмір процентів за користування коштами: 1 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. перший день користування позикою; 1 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На виконання умов договору позики від 02.05.2017 позивач передав відповідачеві [PERSON] у власність грошові кошти у сумі 1200 грн (а. с. 19-23). За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно з графіком розрахунків до договору позики від 02.05.2017 року № 181539, який є невід`ємною частиною цього договору, позичальник зобов`язався повернути кошти, отримані в борг, у термін до 24 .05.2017 року (а. с. 19-23). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У строк, передбачений договором позики від 02.05.2017 року №181539 відповідач [PERSON] кошти, отримані в борг, не повернув та не сплатив проценти за користування позикою, безпідставно ухилившись від взятого на себе зобов`язання. У постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 і ч. 1 ст. 612 ЦК України належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позичальник має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку користування позикою чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Строк, на який надавалась позика за договором від 02.05.2017 року №181539, - 22 днів - з 02.05.2017 року по 24.05.2017 року. Проценти, нараховані за цей період, становлять 282 грн. Отже, після закінчення строку, на який надавалась позика, тобто після 24 травня 2017 року, позикодавець не вправі був нараховувати до стягнення проценти за користування позикою, а тому стягненню підлягають проценти за період з 02.05.2017 по 24.05.2017 у сумі 282 грн. За приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги ТОВ "ВЕЛЛФІН" та стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 02.05.2017 року № 181539 у сумі 1200 грн та проценти за користування позикою у сумі 282 грн. В задоволенні решти вимог суд відмовляє. Згідно зі ст.141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь ТОВ "ВЕЛЛФІН" судовий збір в сумі 2102 грн.

Outcome: partial