Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Вінницької міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що [INFO] в неї помер батько - [PERSON]. Після його смерті, позивач належить до першої черги спадкоємців, оскільки є його донькою. Позивач зазначає, що вона відповідно до вимог законодавства, не подала у шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини, у зв'язку з тим, що в період з [INFO] по 05.09.2012 року перебувала у складній життєвій ситуації, яка склалася з незалежних від її волі причин. Смерть батька стала суттєвою психологічною травмою, яку позивач тяжко пережила і на той час не могла думати про процедуру прийняття спадщини. Також [PERSON] зазначає, що на їх вихованні перебувала донька, яку вона утримує та виховувала самостійно, що не надавало фінансової можливості звернутися із заявою про прийняття спадщини. Дані об'єктивні труднощі потребували фізичних та моральних зусиль, а також часу. З огляду на вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить визнати [PERSON] додатковий строк, терміном у два місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача Никонюк О.В. в судовому засіданні позов не визнав, оскільки позивачем не було доведено поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини. Також в матеріалах справи відсутня відмова нотаріальної контори. [PERSON] з 2012 року не зверталася до нотаріуса з заявою про вступ у спадщину, яка є безкоштовною. Просив відмовити [PERSON] в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 25.11.1956 року міським бюро ЗАГС м. Вінниці, судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] та її батьками є [PERSON] і [PERSON] (а.с. 4). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 06.03.2012 року відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, встановлено, що батько позивача - [PERSON] помер в м. Вінниця [INFO] (а.с. 3). Як вбачається з листа Другої вінницької державної нотаріальної контори від 09.12.2017 року (а.с. 26, 27), спадкова справа до майна померлого [INFO] - [PERSON] не заводилася. Отже, позивач не зверталася до нотаріуса з заявою про прийняття спадкового майна після смерті батька. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частина 1 статті 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановлено статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Як зазначено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Однією з підстав пропуску строку звернення з заявою про прийняття спадщини, позивач зазначає, що на її вихованні перебувала донька, яку вона самостійно утримувала. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач перебувала в шлюбі з [PERSON], який був розірваний 13.08.1987 року (а.с. 28). Під час шлюбу в них народилася донька [PERSON], [INFO] (а.с. 29). Отже, на час смерті батька позивача, [PERSON] було 26 років, тобто остання була повнолітньою. Згідно законодавства батьки зобов'язані утримувати своїх дітей щонайбільше до досягнення двадцяти трьох років. З огляду на це, суд не бере до уваги дану підставу пропуску строку, оскільки позивач не зобов'язана була утримувати свою доньку, якій виповнилося 26 років. Також позивач зазначає ще одну поважну причину - психологічна травма через смерть батька. Однак, суд не приймає її до уваги, оскільки для кожної людини, яка втрачає близьку людину, це є травма. Законодавство не відносить дану травму до поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Жодних інших доказів поважності причини пропуску строку, позивачем не надано. Частиною першою ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Виходячи з вище наведеного, судом встановлено, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини без поважної причини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Отже, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Вінницької міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не знайшли своє підтвердження, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON], понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed