Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ КБ "Правексбанк", в якому просить визнати недійсним п.1.1. Кредитного договору № 12006-141/05р. від 21.06.2005 року, укладений між позивачем та відповідачем, в частині визначення суми боргу в доларах США. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 21 червня 2005 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 12006-141/05р., у відповідності до умов якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США. На момент укладення договору у позивача не було права на здійснення розрахунків у іноземній валюті, що повинно було підтверджуватися відповідною ліцензією НБУ. Окрім того, додатком № 2 до кредитного договору було визначено еквівалент долара США в національній валюті шляхом закріплення розрахункового курсу 7, 9503 грн. до 1 долару США. Також відповідач розрахував позивачу страхові платежі в національній валюті та приймав такі платежі виключно у гривні. Через юридичну необізнаність позивач дізнався про наявність підстав для визнання договору частково недійсним нещодавно. У зв'язку з вищевикладеним позивач звернувся до суду з цією позовною заявою. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, просять його задовольнити. ПАТ КБ "Правексбанк" надано заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що при укладенні кредитного договору відповідачем було чітко додержані вимоги ЦК України. На момент укладення договору банк мав право на здійснення банківських операцій в іноземній валюті. Додаток № 2 до кредитного договору інформував позивача про актуальний курс долара США станом на дату укладення договору, а не закріплював курс долара для розрахунків сторін в подальшому. Окрім того, п. 4.1. кредитного договору встановлено, що позивач зобов'язується погашати заборгованість за кредитом у сумі 179 доларів США (після реструктуризації 225 доларів США). Також банком було додержано інших вимог законодавства, на порушення яких посилається позивач. У судове засідання представник відповідача не з'явилась. Клопотання представника відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи через хворобу задоволенню не підлягає, оскільки до нього не додані докази поважності причин неприбуття у судове засідання. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне З матеріалів справи судом встановлено, що 21 червня 2005 року між [PERSON] та АКБ "Правекс-Банк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "Правекс-Банк") укладено кредитний договір № 12006-141/05Р, у відповідності до умов якого відповідач надав позивачу грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США для споживчих цілей, а позивач зобов'язався здійснювати погашення заборгованості частинами у розмірах та строки вказані договором. 25 жовтня 2005 року між [PERSON] та ПАТ КБ "Правекс-Банк" укладено додаткову угоду до кредитного договору № 12006-141/05р. від 21.06.2005 року, відповідно до умов якого сторони домовились кредитний договір № 12006-141/05р. від 21.06.2005 року викласти у новій редакції. З метою проведення реструктуризації заборгованості [PERSON] за кредитним договором, 17.01.2011 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 12006-141/05р. від 21.06.2005 року. Додатком № 1 до договору є графік погашення заборгованості за кредитом, додатком № 1 до договору від 17.01.2011 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору є орієнтовний графік погашення щомісячних платежів по кредиту, додатком № 2 - орієнтовні витрати по кредиту з дати змін умов кредитування, в яких сторони погодили суму погашення основної суми кредиту, орієнтовну суму відсотків, орієнтовну суму платежу за розрахунковий період. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.ч. 1 , 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Саме така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13, від 2 грудня 2015 року № 6-1341цс15, які є обов'язковими для всіх судів України. Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обовязок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил). При цьому у договорі та додатках до нього (графік платежів, орієнтовний графік погашення щомісячних платежів по кредиту, орієнтовні витрати по кредиту з дати змін умов кредитування) всі складові загальної суми щомісячного платежу визначені у твердій сумі, позивачем підписано вказані документи. Отже, посилання позивача на те, що такі умови суперечать положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими. Суд зазначає, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Посилання представника позивача на висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), про те, що дія пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, а тому банк при кожній зміні курсу долара повинен був повідомляти позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне. Зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що судом прийнято до уваги, що положеннями статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено певні права споживача при укладенні договору та права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Так, частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. У частині третій статті 11 Закону встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання. Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями статті 1056-1 Кодексу, частини четвертої статті 55 Закону про банки, частини другої статті 6 Закону про фінансові послуги, згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом. Таким чином, в певних випадках положення статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час виконання такого договору, однак вказане не стосується обов'язку банку при кожній зміні офіційного курсу долара повідомляти позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відносно правомірності визначення кредиту в іноземній валюті, суд зазначає наступне. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Враховуючи, що кредитний договір № 12006-141/05р. між сторонами укладено 21.06.2005 року, договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору підписано 17.01.2011 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", заборона щодо надання кредиту в іноземній валюті на спірний договір не розповсюджується. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У відповідності до роз'яснень, що містяться у п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи, АКБ «ПравексБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПравексБанк», згідно з банківською ліцензією НБУ від 03 грудня 2001 року № 7 та відповідно до дозволу НБУ від 03.12.2001 року № 7-1, надано право здійснювати низку банківських операцій, передбачених положеннями закону України, в тому числі і операції з валютними цінностями. Приймаючи до уваги викладене, доводи позивача про незаконність надання банком позивачеві кредиту в іноземній валюті є помилковими. З урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed