Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Прикарпаття-СІМ» про визнання незаконним звільнення позивача з роботи за ч.2 ст.40 КЗпП України, зобов'язання відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення з посади начальника кредитного відділу з 27.06.2013р. за власним бажанням. В подальшому позивач уточнив позовну вимогу та просив визнати незаконним звільнення позивача з роботи за ч.2 ст.40 КЗпП України, змінити формулювання причин звільнення з роботи із «звільний з роботи у зв'язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, ч.2 ст.40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ст..39 КЗпП України», зобов'язати відповідача протягом 3 днів з дня набрання законної сили рішення суду внести відповідний запис до трудової книжки про звільнення. В позовній заяві зазначено, що 02.05.2013 року на підставі протоколу спостережної ради кредитної спілки від 01.05.2013р. [PERSON] призначено в.о. голови правління кредитної спілки «Прикарпаття-СІМ», попередньо він працював на посаді начальника кредитного відділу даної кредитної спілки (надалі КС). 17.06.2013р. позивач мав їхати на проходження атестації на затвердження на посаду голови правління, однак ним в цей же день подано заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст..38 КЗпП України. 24.07.2013 року ним отримано трудову книжку, з якої позивач дізнався про звільнення його з посади на підставі ч.2 ст.40 КЗпП України, згідно протоколу спостережної ради від 27.06.2013 року. 08.10.2013 р. до суду надійшла зустрічна позовна заява кредитної спілки «Прикарпаття-СІМ» до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків завданих відмовою від проходження підвищення кваліфікації в сумі 3475 грн. та судових витрат. Заявою від 16.01.2014 року було уточнено вимоги зустрічного позову щодо стягнення коштів, а саме: 3600 грн. плати за навчання, 1029.09 грн. за проїзд та проживання, які понесені іншою особою КС [PERSON], яка пройшла в подальшому таке навчання на голову правління. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.11.2013 року об'єднано в одне провадження позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом. В судовому засіданні представник позивача-відповідача підтримала заявлені позовні вимоги з підстав, які зазначені у позовній заяві з уточненням. Просила первісний позов задовольнити повністю. Стосовно зустрічного позову просила відмовити в зв'язку з необґрунтованістю даних вимог. Представник відповідача-позивача заперечив щодо заявлених позовних вимог за первісним позовом, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, при цьому вимоги зустрічного позову підтримав та просив його задовольнити. Вислухавши сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до Кредитної спілки «Прикарпаття-СІМ» та зустрічного позову кредитної спілки «Прикарпаття-СІМ» до [PERSON] слід відмовити виходячи із наступного. Судом встановлено, що 01.05.2013 року на підставі протоколу спостережної ради КС від 01.05.2013р. начальника кредитного відділу [PERSON] призначено в.о. голови Правління КС «Прикарпаття-СІМ» з 02.05.2013р. та доручено в.о. голови Правління [PERSON] пройти підвищення кваліфікації в терміни та на умовах, що передбачені чинним законодавством (а.с.21 зв.). При цьому, пропонуючи кандидатуру [PERSON], зазначено у доповіді заступника Голови Спостережної ради, що ця кандидатура відповідає вимогам, які передбачені для голови правління в статуті КС та внутрішніх положеннях, однак, як пояснив представник КС, призначити одразу керівником, а не в.о., не мають права без належного підвищення кваліфікації, після якої б ставилось питання призначення [PERSON] на постійній основі головою Правління КС «Прикарпаття-СІМ» (а.с.21). Наказом в.о. голови Правління від 07.05.2013р. №6 [PERSON] приступив з 02.05.2013р. до виконання своїх обов'язків (а.с.22). Згідно записів трудової книжки, [PERSON] 02.05.2013 року переведений на посаду в.о. голови правління з попередньої посади начальника кредитного відділу (а.с.7 зв.). За вимогами ст. 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції: розробляє і затверджує нормативно-правові акти, обов'язкові до виконання в т.ч. учасниками ринків фінансових послуг, контролює їх виконання; здійснює реєстрацію та веде Державний реєстр фінансових установ; видає фінансовим установам відповідно до законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг відповідні дозволи, а також ліцензії на провадження діяльності з надання фінансових послуг та затверджує умови провадження діяльності з надання фінансових послуг, здійснення яких потребує відповідної ліцензії чи дозволу, та порядок контролю за їх додержанням; у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення; визначає професійні вимоги до керівників, головних бухгалтерів (осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку, в тому числі на підставі договорів) фінансових установ та може вимагати звільнення з посад осіб, що не відповідають встановленим вимогам для зайняття таких посад, або розірвання відповідних договорів; погоджує відповідно до законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг документи фінансових установ, що визначають вимоги щодо надання фінансових послуг. Нормативно-правові акти національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України. Відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 13.07.2004 р. №1590, зареєстрованого Мінюстом 02.08.2004р. за №955/9554 «Про затвердження професійних вимог до керівників та головних бухгалтерів фінансових установ», які розроблені на підставі вищезгаданого Закону та поширюються на керівників фінансових установ, в т.ч. кредитних спілок (п.1.1), керівник фінансової установи (крім керівника адміністратора недержавного пенсійного фонду, голови ради недержавного пенсійного фонду) повинен відповідати таким професійним вимогам, в т.ч. пройти підвищення кваліфікації та скласти екзамен на відповідність знань професійним вимогам за типовою програмою підвищення кваліфікації керівників, складеною за напрямом діяльності фінансової установи та затвердженою Держфінпослуг. Тривалість курсу підвищення кваліфікації повинна бути не менше 72 годин (підпункт б) пункту 2.1). Пунктом 2.3 даного Положення (у редакції розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 17.04.2008 р. N 529) передбачено, що при зміні керівника фінансової установи новопризначений керівник у разі, якщо він не проходив підвищення кваліфікації і не складав екзамену згідно з підпунктом "б" пункту 2.1 цього розділу або протягом останніх трьох років не проходив підвищення кваліфікації за формою "спеціалізація", повинен у тримісячний строк з дати його призначення виконати вимоги підпункту "б" пункту 2.1 цього розділу. Відповідно до п.5.2 розділу 5 Положення про правління КС «Прикарпаття-СІМ», затвердженого рішенням загальних зборів членів КС 20.04.2012 року №8 голова правління також зобов'язаний пройти підвищення кваліфікації і здати екзамен на відповідність знань професійним вимогам (а.с.120-124), такі ж вимоги і п.1.3.5 посадової інструкції голови правління (а.с.93-95). Вимоги, про які вказується вище, до керівника КС обумовлені і листом Територіальної держінспекції з питань праці в Івано-франківській області від 27.09.2013 року на звернення [PERSON] (а.с.50-51). З врахуванням даних вимог законодавства, та зобов'язання Спостережної ради КС від 01.05.2013 року, кредитною спілкою була подана заява (електронним варіантом) ПрАТ «ВНЗ «Київський міжгалузевий інститут підвищення кваліфікації» на підвищення кваліфікації керівника - в.о. голови Правління КС «Прикарпаття-СІМ» [PERSON] (а.с.27). В заповненій заяві вказано, що договір на навчання та складання екзамену, акт виконаних робіт згідно виставлених рахунків з підписами та печаткою Замовника у двох екземплярах, слухачі надають особисто на початок екзамену та його складання. Навчання заплановане було з 18 по 21 червня 2013 року, що не заперечується і сторонами. Договори по поданій заяві на проходження навчання за №КБК-57 та №К-48 від 11.06.2013 року Виконавець послуг направив (по електронній пошті) Замовнику для узгодження та підписання (а.с.28, 30), в якому обумовлені вид послуг - навчання по підвищенню кваліфікації керівника КС та надання консультацій з приймання екзамену, передоплата - 1400 грн. та 1300 грн., надання послуг протягом одного місяця з моменту отримання Виконавцем коштів від Замовника. Одночасно були надіслані в електронному варіанті акти виконаних робіт від 21.06.2013 р. (а.с.29, 31) та рахунок-фактура від 11.06.2013р. на суму 1400 грн. та 1300 грн. (а.с.32). Оплата за проживання визначена рахунком-фактурою в сумі 300 грн. (а.с.33). Оплата по тих договорах не проведена, що підтверджено та не заперечується представником КС. 17.06.2013р. [PERSON] мав їхати на навчання та підвищення кваліфікації для затвердження в подальшому на посаду голови правління (з пакетом підписаних договорів та актом виконаних робіт), однак цього дня він не поїхав в м.Київ, і, як стверджує позивач-відповідач, ним була подана факсом, на імя голови спостережної ради [PERSON] саме цього дня заява на звільнення за власним бажанням за ст..38 КЗпП України (хоча в уточнених позовних вимогах ставиться вимогами внесення змін до трудової книжки за ст.39 КЗпП України). В зв'язку з відмовою позивача-відповідача від проходження навчання по підвищенню кваліфікації керівника КС та невиїзду його до м.Києва, за даним фактом було проведено цього ж дня 17.06.2013 року засідання Спостережної ради КС «Прикарпаття-СІМ», за протоколом якого зазначено про створення такими діями ситуації, яка унеможливлює подальшу подачу пакету документів кредитною спілкою для продовження ліцензії, неможливість залучення вкладів на депозити та фінансові збитки установи, тому вирішено зобов'язати [PERSON] надати пояснення про причини відмови від проходження навчання по підвищенню кваліфікації до кінця дня 17.06.2013р. (до 17.00 год.), протягом двох тижнів звільнити з посади в.о. голови Правління за ч.2 ст.40 КЗпП України (а.с.23). Однак, як пояснив представник КС, в разі з'ясування з [PERSON] підстав такої відмови і надання пояснень причин відмови, питання звільнення не стояло б. Свідок [PERSON] (голова спостережної ради КС) суду пояснив, що дійсно зранку 17.06.2013р. [PERSON] відмовився їхати на курси підвищення кваліфікації, причину відмови не назвав, після чого голова спостережної ради КС ініціював термінове засідання цієї ради, на якій і було вирішено надати [PERSON] пояснення таких дій, особисто свідок в кабінеті голови правління повідомив [PERSON] про засідання, однак останній на засіданні не був, хоча знав про таке засідання. Жодних заяв про звільнення за власним бажанням свідок, як голова спостережної ради, не отримував від позивача, таких заяв і не зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції (а.с.77-86, оглянуто і оригінали журналів в судовому засіданні), при цьому що журнал вхідної кореспонденції знаходиться в самого голови правління, тобто позивача, куди він би вніс таку реєстрацію власної заяви (інших журналів окрім вхідної і вихідної кореспонденції КС не веде). Судом оглянуто оригінал факсограми направленої, як стверджує представник позивача, голові спостережної ради КС [PERSON] (а.с.75-76), однак з даного документу вбачається, що така заява отримана по факсу, що знаходиться в кабінеті голови спостережної ради ( з якого факсу відправлена не відомо), однак вона в оригіналі знаходилася на руках у позивача [PERSON], а тому її не міг отримати адресат [PERSON], оскільки при відправці такої заяви у відправника залишається оригінал рукопису тексту на звичайному білому аркуші формату А4, а з факсу виходить на факсопапері такий документ, з відміткою прийняття (верхнє поле), і не може оригінал факсограми перебувати у наявності відправника, а не отримувача. Отже, доводи того, що позивач подавав заяву на звільнення за власним бажанням, яка не розглянута головою спостережної ради, не є підтвердженими. 25.06.2013 року засіданням Спостережної ради та Актом зазначено щодо відмови [PERSON] в період з 17.06.13 року по день складання Акту надати пояснення по його відмові від проходження навчання (а.с.24,26). 27.06.2013 року на засіданні Спостережної ради КС вирішено звільнити [PERSON] з посади в.о. голови правління КС «Прикарпаття-СІМ» за ч.2 ст.40 КЗпП України, в зв'язку з невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації (а.с.25), з відповідним записом в трудову книжку (а.с.7 зв.). Позивач працював ще два тижні на даній посаді, що підтверджується сторонами. 24.07.2013 року [PERSON], за твердженням представника позивача, отримано трудову книжку (клопотання про необхідність отримання адресовані [PERSON] на а.с.136-139), з якої позивач-відповідач дізнався про звільнення його з посади на підставі ч.2 ст.40 КЗпП України згідно протоколу спостережної ради від 27.06.2013 року Позивач-відповідач звернув увагу суду на те, що при звільненні йому не пропонувалась посада попередня - начальника кредитного відділу, однак судом встановлено, що на дану посаду він вправі був прийняти рішення щодо такого переведення яка була наявна до 01.07.2013 року, самостійно як керівник, що вирішує питання підписання наказів щодо переведення чи звернутися до спостережної ради КС, однак в подальшому посада з 01.07.2013 року в штатному розписі вже не значиться, як і посада бухгалтера-касира (а.с.130-131), який затверджено спостережною радою, діючою згідно положення про таку раду (а.с.125-129), при з»ясуванні судом бажання позивача-відповідача на зайняття ним попередньої посади, представник однозначно не вказав, заяви на переведення на інші посади голові спостережної ради не подавав. Після звільнення [PERSON], позивач зазначає, що появилась вакантна посада касира (гол.бухгалтер [PERSON] перевелася на в.о голови правління КС, а бухгалтер-касир [PERSON] на посаду головного бухгалтера), однак дані твердження не є доведеними, оскільки дана посада вже станом на 01.07.2013 року в штатному розписі не перебувала, а на момент звільнення позивач-відповідач 27.06.2013 року такий штатний розпис новий був поданий спостережній раді на затвердження Саме навчання оплачене за проходження навчання та складання іспитів по кваліфікації [PERSON] кредитною спілкою (а.с.132, 133), а по зустрічних вимогах кредитної спілки просить стягнути з відповідача [PERSON], ці витрати за навчання [PERSON],, однак дана вимога не є обґрунтованою, оскільки КС з власної ініціативи направляє на навчання осіб для проходження підвищення кваліфікації, і підстав для стягнення зі звільненого вже з посади [PERSON], через не проходження ним попередньо такого навчання, в розумінні завданої матеріальної шкоди КС діями відповідача-позивача, не підлягає до задоволення. Суд вважає доцільним зазначити, що правове регулювання відносин, пов'язаних із призначенням працівника виконуючим обов'язки, здійснюється на підставі КЗпП України, роз'яснення Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65 №30/32, яке діє в частині що не суперечить КЗпП України, та іншим законодавчим актам України. Слід звернути увагу на те, що пункт 2 роз'яснення Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС від 29.12.65 № 30/39 суперечить українському законодавству, оскільки ним встановлено інший порядок призначення на посади ніж був встановлений для посадових осіб підприємств, установ, організацій до набуття Україною незалежності. Згідно роз'яснень Державного Комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦСПС від 29.12.65 № 30/39 «О порядке оплаты временного заместительства» (із мінами і доповненнями, внесеними постановою від 11.12.86 № 521/30-18) та ст.ст. 32, 33, 34 КЗпП України основними видами виконання обов'язків відсутнього працівника є: тимчасове виконання обов'язків; тимчасове замісництво; призначення працівника виконуючим обов'язків. Призначення працівника виконуючим обов'язки по вакантній посаді має інший правовий режим. Ці правовідносини регулюються статтею 32 КЗпП України. Виконання обов'язків по вакантній посаді Кодексом законів про працю України не передбачено, відповідно трудове законодавство України не передбачає такого виду тимчасового переведення працівника на іншу посаду (роботу). Тому вважається, що працівник призначений виконувати обов'язки по вакантній посаді, переведений керівником установи, організації, підприємства на цю роботу (посаду) постійно у відповідності до статті 32 КЗпП України. Якщо переведення здійснено без письмової згоди працівника, але він добровільно приступив до виконання обов'язків по іншій посаді (роботі), таке переведення є законним і він вважається таким, що займає цю посаду з першого дня такого переведення. Визначення певного строку при призначенні працівника виконуючим обов'язки по вакантній посаді не має юридичного значення для здійснення правового регулювання цих правовідносин. Призначення працівника тимчасово виконуючим обов'язки по вакантній посаді вважається постійним переведенням працівника на іншу роботу. Оплата праці здійснюється у цьому випадку у відповідності до штатного розпису за вакантною посадою, на яку переведено працівника виконуючим обов'язки та встановлюються інші виплати у відповідності до законодавства. Згідно з розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 17.04.2008 р. N 529, яким внесено зміни до розпорядження від 13.07.04р. №1590, згідно з вимогами законодавства України, у тому числі відповідно до цих Професійних вимог роботодавцем розробляються та затверджуються посадові інструкції для керівників та головних бухгалтерів, враховуючи завдання та обов'язки, функції, права, відповідальність осіб, які обіймають зазначені посади. Порядок навчання та складання екзамену на відповідність цим Професійним вимогам осіб, зазначених у пункті 1.3 цього розділу, визначається Положенням про навчання, перепідготовку, підвищення кваліфікації та складання екзаменів особами, які провадять діяльність на ринках фінансових послуг, затвердженим розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - Дежфінпослуг) від 25.12.2003 N 183, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28.01.2004 за N 122/8721 (із змінами). Як слідує з ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, в тому числі п.2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Підставою для розірвання трудового договору є саме виявлена невідповідність. Якщо працівник, який не має документа про освіту передбачених кваліфікаційними характеристиками, був прийнятий на роботу, надалі він не може бути, за загальним правилом, звільнений з роботи з причини лише відсутності документа про освіту та досвіду трудової діяльності, тому що про таку невідповідність працівника було відомо і раніше. Виявленою невідповідністю у подібному випадку може бути неякісне виконання робіт; неналежне виконання трудових обов'язків через недостатню кваліфікацію. Водночас, виконання окремих видів робіт передбачає обов'язкову наявність документа про освіту та присвоєння кваліфікації, про проходження перевірки знань, про допуск до роботи. В даних трудових відносинах [PERSON] був прийнятий на посаду в.о. голови Правління Кс за умови проходження кваліфікації, а тому є наявне неналежне виконання трудових обов'язків через недостатню кваліфікацію яку не бажав отримати [PERSON], оскільки виконання обов'язків керівника кредитної спілки передбачає обов'язкову наявність документа про освіту та присвоєння кваліфікації, за вимогами нормативно-правових актів Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України. Без будь-яких підстав для відмови у проходженні такого підвищення кваліфікації в день виїзду в м.Київ, позивач-відповідач не забажав пройти таке підвищення кваліфікації, що надало би змогу відповідати кваліфікаційним вимогам керівника КС, з правом підпису для кредитних угод, що укладають КС та отримання, в тому числі ліцензії КС, термін дії якої був завершений ще в лютому місяці 2013 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 21 постанови від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", суд може визнати правильним припинення трудового договору згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП у тому разі, коли встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, якими підтверджено, що через, зокрема, недостатню кваліфікацію працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов'язки. Суд, при встановленні би факту звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу яке проведено незаконно, на вимогу позивача, який у зв'язку з допущеними щодо нього порушеннями законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, міг би визнати звільнення незаконним із зазначених останнім підстав і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення (з дня постановлення рішення) та формулювання його причин відповідно до ст. 38 чи ст. 39 КЗпП. Тому насамперед підлягало перевірці судом питання щодо законності звільнення позивача згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП, а похідним від нього є питання про зміну дати і формулювання причин звільнення. Оскільки судом з'ясовано що підстави звільнення [PERSON] є обґрунтованими, то відповідно вимоги первісного позову і щодо внесення записів в трудову книжку по зміні по зміні причин формулювання звільнення, до задоволення не підлягають. Виходячи із зазначеної норми закону, суд при вирішенні спору про звільнення працівника визнає правильним розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП, якщо встановлено, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок, зокрема, недостатньої кваліфікації керівник КС не може належним чином виконувати покладені на нього трудові обов'язки. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі ст. 32, 40 КЗпП України, ст. 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та

Outcome: dismissed