Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», пред"явив позов до відповідача, [PERSON], згідно даних якого просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № KGGAGA01580112 від 22.05.2008 року в розмірі 3426,43 долара США, що курсом 21,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.09.2015 року складає 74тис.319грн.28 коп. та 1218 грн судового. В обґрунтування своїх позовних вимог публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» у позові зазначено дані про те, що відповідно до укладеного договору № KGGAGA01580112 від 22.05.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 11675,00 долара США на термін до 22.05.2018 року. Станом на 14.09.2015 року відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість у розмірі 3426,43 долара США, що курсом 21,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.09.2015 року складає 74тис.319грн.28 коп., яка складається з наступного: 2636,56 долара США - заборгованість за кредитом; 394,38 долара США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 139,98 долара США - заборгованість за комісією; 81,37 долара США - пеня; 11.53 долара США - штраф (фіксована частина); 162,61 долара США - штраф (процентна складова). До початку розгляду по суті справи за вказаним вище позовом відповідач [PERSON] пред"явив зустрічний позов до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа приватний нотаріус Веліховська Т.С. про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, а також стягнення надмірно сплачених коштів за кредитним договором. В обгрунтування своїх вимог, [PERSON] зазначає, що при укладанні кредитного договору та договору іпотеки, ПАТ КБ "Приват Банк" було порушено норми ЗУ "Про захист прав споживачів", Правила Про надання банками України інформації споживачу щодо умов кредитування й сукупної вартості кредиту, Декрет КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ЗУ "Про банки та банківську діяльність". У судовому засіданні представник позивача, публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" первісний позов підтримала повністю, щодо зустрічного позову зазначила, що він задоволенню не підлягає, при цьому послалась на заперечення які надіслала до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, представник відповідача за довіренністю у судовому засіданні первісний позов не визнала посилаючись на заперечення. які надала суду, зустрічний позов підтримала повністю та просить суд визнати кредитний договір № KGGAGA01580112 від 22.05.2008 та договір іпотеки від 22.05.2008 року- недійсними, а також стягнути з ПАТ КБ "Приват Банк" 89 тис. 580 грн. 20 коп. надмірно сплачених коштів за кредитним договором. Третя особа, приватний нотаріус Веліховська Т.С. в судове засідання не з"явилась, подала до суду заяву в якій зазначила, що просить суд розглянути справу без її участі. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне первісний позов задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю за наступних обставин. Судом встановлено, що 22.05.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з [PERSON] договір №KGGAGA01580112 (а.с.9-12,43-48). За цим договором ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов"язався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 11675.00 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст.ст.525,526 ЦК одностороння відмова від зобов'язання не допускається, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу, актів цивільного законодавства. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором або законом ст.536 ЦК України.. Відповідно до ст.610 ЦК України , порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Укладений сторонами кредитний договір відповідає вимогам ст.1054 ЦК України . За порушення зобов'язання у сторони настають наслідки, передбачені ст.611 ЦК України . Позичальник [PERSON] взявши на себе передбачені договором зобов'язання, скориставшись кредитними коштами, порушив їх перед банком, чим допустив прострочення боржника ( ст.612 ЦК). Станом на 14.09.2015 року відповідач [PERSON]. має заборгованість - 3426,43 долара США, що курсом 21,69 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.09.2015 року складає 74тис.319грн.28 коп., яка складається з наступного: 2636,56 долара США - заборгованість за кредитом; 394,38 долара США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 139,98 долара США - заборгованість за комісією; 81,37 долара США - пеня; 11.53 долара США - штраф (фіксована частина); 162,61 долара США - штраф (процентна складова). За ст.625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на викладене, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню. Крім того, судові витрати понесені позивачем у розмірі 1218 грн., що підтверджуються квитанцією, поданою позивачем також підлягають стягненню з відповідача, так як у відповідності ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] до Публічного Акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк", третя особа: приватний нотаріус Веліховська Т.С., про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, а також стягнення надмірно сплачених коштів за кредитним договором суд дійшов висновку, що позовна заява необгрунтована і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, між ПриватБанк та [PERSON] 22.05.2008 року був укладений кредитний договір №KGGAGA01580112 , відповідно до якого, [PERSON] отримав кредит у розмірі 11675.00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 22.05.2018 року. В забезпечення кредитного договору між [PERSON] та ПриватБанк був укладений договір іпотеки від 22.05.2008 року. Додатком №2 до кредитного договору № KGGAGA01580112 є графік погашення кредиту. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач за зустрічним позовом зобов"язання по кредитному договору № KGGAGA01580112 від 22.05.2008 року належним чином не виконує, має прострочену заборгованість, тому подавши позов до суду про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, намагається уникнути виконання зобовя"зань по кредитному договору. За положеннями ч.1ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно із ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів " у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. За положеннями ч.5ст.11, ст.18 цього ж Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс прав і обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки зобовязані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України. На банки покладається також обовязок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (п.3.3 Правил). Зобовязання позичальника містяться у розділі 2.2 кредитного договору. Так, кредитним договором встановлено, що позичальник зобов"язаний повернути Банку отриманий кредит та сплатити Банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 22.05.2018 року у розмірі та порядку, встановленому договором. Порядок сплати процентів за користування кредитом та погашення кредиту узгоджений сторонами у розділі 8 кредитного договору. Згідно із п.8.1 погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником в період з 20 по 25 число кожного місяця згідно із додатком 2 до кредитного договору (графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг, який є невід"ємною його частиною). Відповідно до ст.8 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролювалютні курси встановлюються Національним банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженим постановою правління Національного банку України від 12.11.2003 року №496, передбачено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Під час укладення кредитного договору в іноземній валюті у позивача не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно з яким сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Доводи позивача щодо недійсності кредитного договору в зв"язку з відсутністю у банку ліцензії на здійснення цього виду валютних операцій не можна визнати обгрунтованими з огляду на наступне. Встановлено, що банк при укладенні спірного договору мав банківську ліцензію № 22 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.85), та дозвіл № 22-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно додатку до цього дозволу (а.с.86-87). В постанові від 21 березня 2011 року у справі № 6-7цс11 Верховний Суд України зазначив, що за положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України,в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральноюліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, ма єправо здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп.«в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленомупорядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Пленум Вищого спеціалізованого суду України у п.13 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз"яснив, що відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11Закону України "Про захист прав споживачів"надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч.2 ст.5 ЦК). Кредитний договір укладено сторонами 22.05.2008 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI, тому дія цього Закону не поширюється на спірні правовідносини. Таким чином, доводи позивача щодо порушення банком при укладенні кредитного та іпотечного договорів таких засад цивільного законодавства, як справедливість та добросовісність є безпідставними.

Outcome: dismissed