Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

У лютому 2019 позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 05.09.2007 між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/2563/81/60232, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в сумі 101 500,00 доларів США зі сплатою 13% річних строком по 05.09.2027. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та позивачем було укладено договір поруки від 05.09.2007, а також договір іпотеки до кредитного договору від 05.09.2007 № 014/2563/81/60232, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим № 3476. 30.01.2019 позивачу стало відомо, що на його ім`я приватним виконавцем Телявським А.М. було відкрито виконавче провадження № 58205589 на підставі виконавчого напису, виданого 29.12.2018 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ю.Н.Бадаховим за реєстровим номером № 4406 про звернення стягнення на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме: земельну ділянку площею 0,1233 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 3222482001:01:007:0281. Позивач вважає, що виконавчий напис від 29.12.2018 за № 4406 вчинено з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусів, дії відповідача є незаконними і такими, що порушують права позивача. З огляду на викладене та посилаючись на вимоги законодавства, позивач просить суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю.Н. від 29.12.2018, зареєстрований в реєстрі за № 4406, таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою судді від 04.02.2019 було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 05.02.2019 було: зупинено стягнення на підставі оспорюваного виконавчого документу; заборонено державному реєстратору здійснювати будь-які дії щодо відчуження земельної ділянки площею 0, 1233 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки 3222482001:01:007:0281, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 25.02.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що доводи пред`явленого позову є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, приписам чинного законодавства, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 05.03.2019 до суду надійшли пояснення від третьої особи приватного нотаріуса Бадахова Ю.Н., в яких останній зазначив, що про факт пред`явлення відповідачем вимоги до позивача ще в 2015 році при вчинені спірного виконавчого напису йому не було відомо і що спірний виконавчий напис вчинений ним з дотриманням встановленої законодавством процедури, просив пояснення врахувати при прийнятті рішення. 08.04.2019 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що заперечення, викладені у відзиві є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не спростовують доводів позовної заяви. Ухвалою суду від 10.04.2019, з урахуванням ухвали суду від 03.06.2019, було витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бадахова Ю.Н. належним чином звірені копії документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис від 29.12.2018 за реєстровим номером 4406. Ухвалою суду від 11.02.2020 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання 10.08.2021 з`явились, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судове засідання 10.08.2021 з`явилась, просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи Тарасюк Г.С. 10.08.2021 в судове засідання з`явився, позов підтримав. Треті особи приватний нотаріус та приватний виконавець в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені, причини своєї неявки суду не повідомили. Вислухавши осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.09.2007 між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/2563/81/60232, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в сумі 101 500,00 доларів США зі сплатою 13% річних строком по 05.09.2027, що підтверджується змістом кредитного договору. Крім цього, у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та позивачем було укладено договір іпотеки до кредитного договору від 05.09.2007 № 014/2563/81/60232, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстровим № 3476, що підтверджується наявним у матеріалах справи договором іпотеки. 19.06.2015 відповідач звернувся до позивача з вимогою № 114-00-00/15-35944 про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором від 05.09.2007 № 014/2563/81/60232. 29.12.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бадаховим Ю.В. за заявою відповідача було вчинено виконавчий напис за реєстровим №4406 про звернення стягнення на нерухоме майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , а саме: земельну ділянку площею 0,1233 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер 3222482001:01:007:0281, що підтверджується наявними у матеріалах справи заявою та виконавчим написом. У вказаному виконавчому написі було запропоновано задовольнити вимоги відповідача щодо погашення заборгованості, яка виникла за період з 13.11.2015 по 12.11.2018 у сумі 103 848,52 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 896 505,64 грн. та 10 000 грн. плату за вчинення виконавчого напису. Відповідачем було надано суду вимогу до позивача № 114/5-135834 від 27.11.2018 про погашення заборгованості за кредитним договором від 05.09.2007 № 014/2563/81/60232, проте не було надано доказів направлення її йому. Приватним нотаріусом було надано копії матеріалів, на підставі яких було вчинено оспорюваний виконавчий напис, але їх якість не дає можливості встановити обставин надсилання позивачу зазначеної вимоги. У згаданій вимозі № 114/5-135834 від 27.11.2018 запропоновано позивачу протягом не більше ніж 30 календарних днів з дати цієї вимоги здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом зі сплатою процентів та пені відповідно до умов кредитного договору, а саме: 69 495,92 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ 1 938 355,25 грн. - заборгованість за кредитом, 34 352,60 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ 958 150,39 грн. - заборгованість за процентами, розрахована пеня. Відповідачем було у вимозі вказано, що суму пені позивачу повідомлять на їх відділенні, в якому буде здійснено погашення кредитної заборгованості. З наданого відповідачем розрахунку заборгованості, що вказана у вимозі та в оспорюваному виконавчому написі, вбачається, що заборгованість за кредитом у сумі 69 495,92 доларів США розрахована з 29.01.2015, заборгованість за процентами у сумі 34 352,60 доларів США - з 15.02.2015. З витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Телявського Анатолія Миколайовича від 25.01.2019 вбачається, що 25.01.2019 було відкрито виконавче провадження за № 58205580 про примусове виконання оскаржуваного виконавчого напису. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. 2) визнання правочину недійсним. 3) припинення дії, яка порушує право. 4) відновлення становища, яке існувало до порушення. 5) примусове виконання обов`язку в натурі. 6) зміна правовідношення. 7) припинення правовідношення. 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України, якими, зокрема, є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника. дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи. номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи. строк, за який має провадитися стягнення. інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. З огляду на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.03.2019 у цивільній справі № 137/1666/16-ц, учинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус проводить свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції та не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає та не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, по захист якого він звернувся до нотаріуса, повинне існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст.88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений у пп. 2.3 п. 2 гл. 16 розд. ІІ порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, учинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом учинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне в стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить протилежного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, у судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 у справі № 916/3006/17 визначила, що строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений ст. 88 Закону «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. З огляду на наявні в матеріалах справи докази відповідачем не було надано нотаріусу усіх документів, що вказували на безспірність заборгованості позивача, так як суду так і не було надано доказів того, що відповідач надав нотаріусу докази надсилання вимоги. Також у суму виконавчого напису було включено 34 352,60 доларів США заборгованості за процентами за період з 13.11.2015 по 12.11.2018, які відповідач не мав права нараховувати з 19.06.2015, коли направив позивачу вимогу про погашення заборгованості. Більш того, заявлена відповідачем сума заборгованості, вказана в оспорюваному виконавчому написі, виходить за межі позовної давності (три роки), так як, як було встановлено судом, заборгованість за кредитом у сумі 69 495,92 доларів США розрахована з 29.01.2015, заборгованість за процентами у сумі 34 352,60 доларів США - з 15.02.2015, а спірний виконавчий напис вчинено 29.12.2018. Враховуючи все вище зазначене, суд приходить до висновку, що у нотаріуса були відсутні законні підстави вчиняти оспорюваний виконавчий напис, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи наявність підстав для задоволення позову, суд стягує на користь позивача з відповідача судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплачений ним при подачі позовної заяви до суду. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного й

Outcome: approved