Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернувся з позовом до відповідачів, в якому просив суд: ●визнати недійсним односторонній правочин Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» (код ЄДРПОУ: 39030472) у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху №4-1-:4-16, 3-го поверху №5-1-:-5-18, XVII, XVIIІ загальною площею 498, кв.м в літ «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул.. Сумська, 24; ●витребувати майно, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху №4-1-:4-16, 3-го поверху №5-1-:-5-18, XVII, XVIIІ загальною площею 498, кв.м в літ «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул.. Сумська, 24 з чужого незаконного володіння та повернути його власнику [PERSON]; ●скасувати запис з Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «МІАСИН» (код ЄДРПОУ 41423152) №21176404 щодо обєкта нерухомого майна - нежитлових приміщень 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху №4-1-:4-16, 3-го поверху №5-1-:-5-18, XVII, XVIIІ загальною площею 498, кв.м в літ «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул.. Сумська, 24, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 100527463101. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 28 грудня 2007 року між ним та АК БАНК «ЗОЛОТІ ВОРОТА» було укладено Іпотечний договір № 07-347, відповідно до умов якого, на забезпечення виконання зобовязань за Договором № 527 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії від 27 грудня 2007 року, укладеного між нім та АК БАНКОМ «ЗОЛОТІ ВОРОТА», ним було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м, в літ. «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24. Вказав, що він є власником цих нежитлових приміщень на підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27 грудня 2007 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, р. № 5045. Відповідно до Договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, разом з їх невідємними частинами, договорами про внесення змін, договорами забезпечення, поруки, тощо 29 грудня 2014 року від ПАТ «[PERSON] ВОРОТА» до ПАТ «[PERSON] СТАНДАРТ» перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 07-347 від 28.12.2007 року, що був укладений в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за Договором про надання кредиту № 527 від 27 грудня 2007 року. В подальшому, як стало йому відомо, 22 січня 2015 року між ПАТ «[PERSON] СТАНДАРТ» та ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 01/22.01.2015 та договір відступлення прав за Іпотечним договором № 07-347, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 28 грудня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 5053. Виходячи зі змісту вищевказаних договорів, ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» став новим кредитором за Договором № 527 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії від 27 грудня 2007 року та новим іпотекодержателем за Іпотечним договором № 07-347 від 28 грудня 2007 року. Вказав у позові, що 04.07.2017 року невідомі особи у кількості приблизно 20 чоловік, шляхом демонстрування копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, заявили про те, що вони є новими власниками належних йому на праві власності приміщень та вимагали залишити їх.У процесі спілкування йому стало відомо, що 24.06.2017 року ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО», набуло права власності на майно - нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м. в літ. «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24 та у подальшому, а саме 30.06.2017 року здійснило його продаж ТОВ «МІАСИН». Вважав, що вказані правочини не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки, по-перше, на сьогодні у Київському районному суді міста Харкова розглядається цивільна справа № 640/19631/15-ц, суддя Шмадченко С.І. за позовом ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» обрало спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення до суду.Рішення по вище зазначеній цивільній справі ухваленоне було, жодних заяв про відмову від позову не надходило. При цьому вказав, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено одночасного застосування декількох способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме позасудового та судового, проте у цей же час ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» в односторонньому порядку оформило на себе право власності на майно, що є предметом Іпотечного договору та здійснило його відчуження ТОВ «МІАСИН». Звертав увагу суду на той факт, що оскаржувані правочини були здійсненні (укладені) відповідачами в період діючого арешту на нежитлові приміщення, накладеного ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 06.03.2015 року по справі № 638/3062/15-ц за позовом [PERSON]. до АТ «[PERSON] Ворота», ПАТ «[PERSON] банк «Стандарт», ТОВ «Фінансова компанія «Факторинг Про» щодо визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки та за договором застави. Зауважував, що це відповідає дійсності навіть не зважаючи на те, що 15.06.2017 року ухвалою Київського районного суду м.Харкова по справі № 640/19631/15-ц заходи забезпечення позову були скасовані, оскільки вказана вище ухвала судувід 15.06.2017 року була оскаржена до апеляційної інстанції, а отже, її виконання було зупинено на підставі п.11 ст. 153 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду апеляційної скарги), яким встановлено, що оскарження ухвали про скасування забезпечення позову або зміну одного виду забезпечення іншим зупиняє виконання цієї ухвали. Позивач вказував, що в силу норм чинного законодавства, накладений арешт на нерухоме майно продовжував діяти, що унеможливлювало будь-який перехід права на нього. Пр и цьому, звертав увагу суду, шопро все вищенаведене ТОВ «Фінансовій компанії «Факторинг Про» було достовірно відомо. На підставі викладеного вважав, що є всі законні підстави для визнання недійними одностороннього правочину ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м. в літ. «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24 та витребування його майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Київського районного суду від 13 липня 2017 року заяву [PERSON] про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху №4-1-:4-16, 3-го поверху №5-1-:-5-18, XVII, XVIIІ загальною площею 498, кв.м в літ «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24 та заборонено ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» та ТОВ «МІАСИН» в особі будь-яких органів, посадових осіб, працівників та представників будь-яким чином перешкоджати [PERSON], його представникам, а також орендарям нежитлових приміщень у здійсненні володіння та користування нежитловими приміщеннями 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху №4-1-:4-16, 3-го поверху №5-1-:-5-18, XVII, XVIIІ загальною площею 498, кв.м в літ «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 серпня 2017 року ухвала Київського районного суду від 13 липня 2017 року була скасована, заява [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково, а саме: заборонено відчуження нежитлових приміщень 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху №4-1-:4-16, 3-го поверху №5-1-:-5-18, XVII, XVIIІ загальною площею 498, кв.м в літ «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24. Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2018 року у задоволенні клопотання представника ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО»про обєднання справ в одному провадження було відмовлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги від 29.12.2017 року, на задоволенні позовних вимог наполягала, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «МІАСИН» [PERSON],діючий на підставі довіреності №20112017 в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити. Крім того, до матеріалів справи було долучено письмовий відзив на заяву позивача про зміну підстави позову, в якому зазначалось, що застосовуючи аналогію закону, а саме ч.1 ст. 223 ЦПК України, відповідач вважає, що на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 року було правомірно знято арешт майна та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та 24.06.2017 року за відсутності жодних заборон на майно ТОВ «ФАКТОРИНГ ПРО» набуло право власності на майно, а згодом, 30.06.2017 року передало це майно у власність ТОВ «МІАСИН». Представник відповідачаТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» в судове засідання не зявився, повідомлявся судом належним чином, клопотань та заяв про відкладення слухання справи до суду не надав. 13.03.2018 року представник [PERSON], який діє на підставі довіреності №01/18 від 09.01.2018 року, надав відзив на позовну заяву, в якому виклав свою незгоду з позовними вимогами [PERSON] виходячи з того, що у ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» були усі правові підстави для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а саме наявність п.3.12.1 у Договорі іпотеки №07-346 засвідчувала згоду про те, що у випадку невиконання позивачем письмової вимоги відповідача ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» у встановлений строк, така вимога задовольняється за рахунок предмета іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя. Неприпустимим також вважали посилання позивача на положення ст. 600 ЦК України, оскільки вказана норма закону не регулює правовідносини, які виникають з забезпечення виконання зобовязання. Щодо наявного арешту на момент вчинення одностороннього правочину вказав, що протягом часу з 21 червня 2017 року до 21 липня 2017 року ухвала Київського районного суду м. Харкова від 15 червня 2017 року про скасування заходів забезпечення позову була такою, що набула чинності, тобто була обовязковою для виконання та не була оскаржена, а на час подання апеляційної скарги була виконана. Дослідивши подані сторонами документи, вислухавши їх пояснення в залі суду, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справіBellet v. FranceСуд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~\~ Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, 27 грудня 2007 року між [PERSON] та АК БАНК «ЗОЛОТІ ВОРОТА» було укладено договір №527 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (не відновлювальної). В забезпечення виконання зобовязань за договором споживчого кредиту,28 грудня 2007 року між цими ж сторонами було укладеноІпотечний договір № 07-347, за умов якого було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м, в літ. «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24, власником яких на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27 грудня 2007 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, р. № 5045 єБужор О.Я. Крім того судом встановлено, щона підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, разом з їх невідємними частинами, договорами про внесення змін, договорами забезпечення, поруки, тощо 29 грудня 2014 року від ПАТ «[PERSON] ВОРОТА» до ПАТ «[PERSON] СТАНДАРТ» перейшло право вимоги за Іпотечним договором № 07-347 від 28.12.2007 року, що був укладений в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за Договором про надання кредиту № 527 від 27 грудня 2007 року. Як вбачається з матеріалів справи, 22 січня 2015 року між ПАТ «[PERSON] СТАНДАРТ» та ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» було укладено договір про надання фінансових послуг факторингу № 01/22.01.2015 та договір відступлення прав за Іпотечним договором № 07-347, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу 28 грудня 2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 5053. Виходячи зі змісту вищевказаних договорів, ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» став новим кредитором за Договором № 527 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії від 27 грудня 2007 року та новим іпотекодержателем за Іпотечним договором № 07-347 від 28 грудня 2007 року. Вказані обставини сторони не заперечували. Вирішуючи по суті вимоги позивача про визнання недійсним односторонній правочин Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з наступного. Відповідно до змісту статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку»,позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Відповідно до п. 3.12.1. Іпотечного договору від 28.12.2007 року у випадку невиконання Іпотекодавцем письмової вимоги Іпотекрдержателя про усунення порушень зобовязань за Кредитним договором та/або Договором у встановлений Іпотекодавцем строк, така вимога Іпотекодержателя задовольняється за рахунок майна, та передбачає перехід права власності на [PERSON] до Іпотекодержателя та право Іпотекодержателя на продаж [PERSON] будь-якій особі - покупцеві на підставі укладення між ними договору купівлі-продажу, який у свою чергу є документом на підставі якого здійснюється реєстрація права власності на [PERSON]. Судом встановлено, що 24.06.2017 року ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» на підставі застереження, яке міститься у п. 3.12.1. Іпотечного договору від 28 грудня 2007 року, було вчинено односторонній правочин у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м. в літ. «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24. Вказані обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.06.2017 року. Разом з тим, відповідно до наявної в матеріалах справи копії ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.03.2015 року, судом встановлено, що в межах розгляду цивільного позову [PERSON] до АТ «[PERSON] Ворота», ПАТ «[PERSON] банк «Стандарт», ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» щодо визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, судом було розглянуто та задоволено клопотання позивача про забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] (нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху № 4-1-:4-16, 3-го поверху № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв.м, в літ. «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 24). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06.08.2015 року апеляційна скарга ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» була відхилена, ухвала суду від 06.03.2015 року про забезпечення позову залишена без змін. Статтею 124 Конституції України\~визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення ст. ст.\~14,\~153 ЦПК України\~поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3\~ст. 151 ЦПК України\~забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.154 ЦПК України) та набуття цією ухвалою законної сили. Разом з тим судом встановлено, що односторонній правочин ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку шляхом набуття права власності був вчинений під час дії арешту на нерухоме майно за ухвалою суду від 06.03.2015 року. Так, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у звязку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. Таким чином, з огляду на зазначене та встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним односторонній правочин Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» (код ЄДРПОУ: 39030472), у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху №4-1-:4-16, 3-го поверху №5-1-:-5-18, XVII, XVIIІ загальною площею 498, кв.м в літ «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул.. Сумська, 24 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням\~\~\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, суд не погоджується з доводами відповідачів відносно того, що на час набуття ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО»права власності на іпотечне майно [PERSON] діяла ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 року були скасовані заходи забезпечення позову у вигляді накладання арешту на спірні приміщення, застосовані в межах розгляду справи №638/3062/15-ц. Проте, зазначена ухвала була оскаржена до Апеляційного суду Харківської області, а отже її виконання було зупинено на підставі п. 11 ст. 153 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду апеляційної скарги), яким встановлено, що оскарження ухвали про скасування забезпечення позову або зміну одного виду забезпечення іншим, зупиняє виконання цієї ухвали. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи копіями апеляційної скарги позивача [PERSON], що була подана разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження та аргументованерозглядом справи за відсутності [PERSON] та без його належного повідомлення, а такожнесвоєчасним отриманням ним ухвали суду. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалоюАпеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2017 року апеляційна скаргаБужора О.Я. була задоволена, ухвала Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 року була скасована. Крім того, згідно відповіді судді Шмадченко С.І. від 16.03.2018 року на запит суду щодо отримання інформації стосовно звернення [PERSON] з апеляційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2017 року, встановлено, що спірна ухвала суду чинності не набувала. При цьому суд звертає увагу, що факт, що встановлені ухвалою суду від 06.03.2015 року обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2552цс16 від 18 січня 2017 року. Щодо вимоги позивача про витребування спірного майноз чужого незаконного володіння та повернення йому, як власнику, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та статті\~1\~Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. У відповідності до вимог ст. ст.330,388 ЦК Україниправо власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Згідно зі\~ст. 330 ЦК України\~якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. \~\~ \~\~Ч.1\~ст. 388 ЦПК України\~передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1)\~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Пунктом 26 Постанови Пленуму ВССУ N 5 від 07.02.2014 р. "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, що відповідно до положень ч. 1ст. 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісний набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Судом встановлено, що ТОВ «МІАСИН» набув майно у власність на спірні нежитлові приміщення за договором купівлі-продажу від 30.06.2017 року, в якому продавцем виступав відповідач - ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО». Разом з тим, суд встановив, що односторонній правочин, на підставі якого продавець набув право власності на спірні нежитлові приміщенні, був вчинений під час дії арешту на нерухоме майно за ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06.03.2015 року, тобто майно набуте відповідачем ТОВ «МІАСИН» було йому відчужено особою, яка не мала на це право, а також поза волею [PERSON] \~\~\~\~ Враховуючи вищевикладене, на підставі ч. 1\~ст.388 ЦК України\~позивач має право витребувати\~\~нежитлові приміщення 1-го поверху №1-:-9, загальною площею 135,8 кв.м.; 2-го поверху №4-1-:4-16, 3-го поверху №5-1-:-5-18, XVII, XVIIІ загальною площею 498, кв.м в літ «А-3», розташовані за адресою: м. Харків, вул.. Сумська, 24 у набувача\~ТОВ «МІАСИН»у звязку з тим, що ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОРИНГ ПРО» незаконно набуло право власності на зазначені спірні приміщення та не мало права\~\~їх відчужувати,\~\~ спірнінежитлові приміщення вибули із володіння\~\~позивача не з його волі. Щодо вимоги позивача про скасування запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності ТОВ «МІАСИН» (код ЄДРПОУ 41423152) №21176404 щодо спірного обєкта нерухомого майна, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. З огляду на те, що попередні вимоги позивача є обґрунтованими, суд вважає вказану вимогу похідною і задовольняє її в повному обсязі. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем необхідно стягнути на його користь з відповідачів. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved