Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

[PERSON] у листопаді 2015 року звернувся в суд із позовом про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи його тим, що [INFO] року помер його батько - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS]. Позивач вказує, що являється єдиним спадкоємцем, так як заповіту батько не складав, а інші спадкоємці які б мали право на спадкування відсутні. Після смерті батька позивач фактично вступив у володіння та управління спадковим майном, так як продовжував користуватися будинком та надвірними спорудами, проводив поточні та капітальний ремонт будинку, що належав спадкодавцю. У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, оскільки не подано передбачених п. 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України документів, необхідні для видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме правоустановлюючі документи про належність спадкового майна спадкодавцеві. Посилаючись на те, що позбавлений можливості в позасудовому порядку реалізувати свої права спадкоємця, позивач на підставі ст.ст. 548 та 549 ЦК УРСР, просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року на житловий будинок [ADDRESS] У судове засідання позивач не з'явився, подав до суду заяву, в якій підтримуючи позовні вимоги просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, своєю заявою Лютізьський сільський голова не заперечуючи проти позову просила розглянути справу без участі представника сільської ради. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], який являється батьком позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим [INFO] року Лютізьською сільською радою Вишгородського району та записами в будинковій книзі домоволодіння [ADDRESS] про те, що [PERSON] являється сином голови двору [PERSON] Згідно повідомлення нотаріуса спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, тобто спадкоємців, які б мали право на спадкування не встановлено. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку [ADDRESS], який був збудований [PERSON] та зареєстрований на нього, про що свідчить запис у будинковій книзі та погосподарській книзі сільської ради. На час смерті [PERSON] правовідносини щодо прийняття спадщини регулювалися розділом VІІ ЦК УРСР. Положеннями ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР було визначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до положень статей 548 та 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З акту депутата Лютізької сільської ради Вишгородського району Бондаренко К.І. від 10.10.2015р. вбачається, що [PERSON] [INFO] постійно з народження проживає за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, позивач продовжував проживати в спадковому будинку після смерті батька, суд приходить до висновку, що він прийняв спадщину, так як фактично вступив у володіння спадковим майном. Належність спадкодавцеві будинку [ADDRESS] підтверджується дослідженими в судовому засіданні записами в погосподарській книзі сільської ради. Узагальнивши судову практику Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснив, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. За таких обставин вбачається, що право приватної власності [PERSON] на житловий будинок було зареєстровано у встановленому на той час порядку шляхом внесення відповідного запису до погосподарської книги Лютізьської сільської ради, тому позивач має право на успадкування спірного житлового будинку, оскільки він належав спадкодавцю. Суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved