Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

[PERSON], в особі представника за довіреністю [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] та [PERSON] знайомі з 2004 року, оскільки тоді вони розпочали спільно працювати на заготівлі лісу в Новгородській області, Російської Федерації. У 2010 році [PERSON] придбав у власність автомобіль [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Згідно бази даних до Єдиного державного реєстру МВС й свідоцтва про реєстрацію САА 940704 від 06.08.2010 року, вказаний автомобіль зареєстрований за позивачем. Відповідач [PERSON] постійно працював на заготівлі лісу у Новгородській області Російської Федерації, в бригаді позивача. Заготівля лісу від основного місця проживання бригади була за 100 і більше кілометрів, тому з метою своєчасної організації і виконання з цього приводу підрядних робіт, [PERSON], у квітні 2012 року, на підставі оформленого тимчасового реєстраційного талону, разом з технічним паспортом передав вищевказаний автомобіль в тимчасове користування [PERSON] [PERSON] 2014 року, у зв`язку з наближенням релігійних свят, відповідач, на вказаному автомобілі, з Росії, поїхав до себе до дому в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області, і з тих пір на роботу в Новгородську область більше не повертався та вказаний автомобіль [PERSON] не повернув. На неодноразові прохання позивача, висловлені у телефонних розмовах, повернути йому належний йому автомобіль, відповідач жодним чином не реагував та надалі не реагує. 16.10.2015 року, за заявою [PERSON], було анулювано вищевказаний тимчасовий талон. Також, з метою повернути належний позивачу автомобіль, він неодноразово звертався до правоохоронних органів з проханням вирішити дане питання, однак бжаного результату це не дало. Просив суд, винести рішення, яким витребувати від відповідача [PERSON]належний позивачеві на праві власності автомобіль [NUMBER], кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САА 940704 від 06.08.2010 року та передати їх позивачу. В свою чергу [PERSON] звернувся в суд з зустрічним позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Свої вимоги мотивує тим, що згідно тимчасового реєстраційного талону ДАР № 348511, виданого Івано-Франківським МРЕВ 11 квітня 2012 року, [PERSON] надано право користування легковим автомобілем марки «Volkswagen Transporter», 2001 року випуску, д.н.з. [NUMBER], кузов № [NUMBER], який був дійсний до 11 квітня 2022 року. Вважає, що строк дії тимчасового талону спростовує твердження позивача про те, що даний автомобіль було передано [PERSON] лише для організації з його боку підрядних робіт по заготівлі лісу в бригаді [PERSON], так як такі роботи носять посезонний характер та не містять в собі договірних зобов`язань на довготривалі строки. Стверджує, що у квітні місяці 2012 року між [PERSON], та ним було укладено усний Договір купівлі-продажу даного транспортного засобу, внаслідок чого, перебуваючи на стоянці для легкових автомобілів біля супермаркету «[PERSON] кишеня» в місті Івано-Франківськ, в даному автомобілі, ним було передано громадянину [PERSON], в рахунок вартості вищевказаного автомобіля, грошову суму в розмірі 10\~000 доларів США, при цьому, 4000 доларів США, які йому боргував [PERSON], як зарплату за роботу в бригаді позивача по заготівлі лісу в Новгородській області, Російської Федерації, враховувалися в ціну даного автомобіля. Остаточна ціна автомобіля була визначена [PERSON] у розмірі 15\~000 доларів США. З того часу будь-яких розмов з приводу повернення ним даного автомобіля власнику, між ним та [PERSON]Ю, не було. Зважаючи на укладення між ними Договору купівлі-продажу рухомого майна в усній формі, що не передбачено чинним законодавством, вважає, що до даних правовідносин слід застосовувати норму прямої дії положення статті 216 ЦКУкраїни, згідно ч.1 якої, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З наведених підстав, просив суд винести рішення, яким застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з [PERSON] на його користь грошову суму в розмірі 262\~521, 59 грн., що станом на 25 березня 2016 року за курсом НБУ становить 10\~000 Доларів США, які отримано [PERSON] як вартість вищевказаного автомобіля. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 25 березня 2016 року зустрічну позовну заяву [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] в інтнересах [PERSON]. Представник позивача за первинним позовом [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав та показав суду, що у власності у його довірителя [PERSON], є автомобіль [NUMBER]. Дійсно, у квітня місяці 2012 року, позивачем було виготовлено тимчасовий талон на право користування даним транспортним засобом [PERSON]. Причиною виготовлення даного талону стало те, що [PERSON] працював у бригаді по заготівлі лісу [PERSON]Ю, в Російській Федерації, та для полегшення виконання робіт, він передав відповідачу транспортний засіб. Даний автомобіль передавався [PERSON]Д, у користування тільки для роботи, жодної мови про продаж автомобіля між сторонами не було. Весною, 2014 року, у зв`язку з наближенням релігійних свят [PERSON]Д, поїхав на даному автомобілі до дому, та більше на роботу в бригаду [PERSON]Ю, не повертався, автомобіль йому не повернув. Внаслідок чого, позивачем, в жовтні 2015 року, було анульовано тимчасовий талон виготовлений на ім`я [PERSON]. На неодноразові звернення позивача повернути автомобіль відповідач жодним чином не реагував та до теперішнього дня автомобіль власнику не повернув. Щодо незаконних дій відповідача, які полягають у відмові повернути автомобіль, позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів. Жодних коштів від [PERSON]Д, в рахунок оплати вартості автомобіля [PERSON]Ю, не отримував, та взагалі про продаж транспортного засобу між ними жодної домовленості не було. Просить суд позовні вимоги позивача за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, як у безпідставних. Відповідач за первинним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні показали суду, що позивачем та його представником приховані дійсні обставини передачі [PERSON]Д, автомобіля. Насправді між [PERSON]Ю, та [PERSON]Д, в 2014 році була усна домовленість про продаж автомобіля. Сторонами була визначена вартість автомобіля 15\~000 доларів США. 10\~000 доларів США [PERSON]Д, передав [PERSON] біля магазину "[PERSON] кишеня" в місті Івано-Франківськ, що підтверджується показами свідків, а 5\~000 доларів США повинні були врахуватися в рахунок заборгованості [PERSON] перед [PERSON] по оплаті заробітної плати, за період роботи [PERSON] в бригаді позивача по заготівлі лісу в Російській Федерації. Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля не було укладено належним чином, а саме в письмовій та нотаріально посвідченій формі, то вважають, що даний правичон є нікчемним, отже, до даних правовідносин слід застосувати наслідки нікчемного правочину, та зобов`язати [PERSON]Ю, повернути [PERSON] 10\~000 доларів США, що станом на 25 березня 2016 року за курсом НБУ становить 262\~521, 59 грн., оплачені ним за спірний автомобіль. У випадку повернення коштів, [PERSON] згоден повернути позивачу належний йому автомобіль. Тому не заперечує проти задоволення первісного позову, поряд з цим, просять задовольнити й вимоги зустрічної позовної заяви. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав суду, що він їздив з [PERSON] в місто Івано-Франківськ на покупки. Там, біля супермаркету [PERSON], до них підійшов незнайомий йому чоловік. Потім зі слів [PERSON], йому стало відомо, що це продавець автомобіля. В автомобілі, [PERSON] передавав тому чоловікові якісь гроші, з їхніх слів він чув, що це була сума 10\~000 доларів США. Свідок [PERSON] показав суду, що він є знайомий [PERSON]. У [PERSON] є мікроавтобус синього кольору марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER. Йому відомо, що це автомобіль [PERSON], оскільки також працював у нього в бригаді по заготівлі лісу в Російській Федерації. Знає, що [PERSON] купував даний автомобіль в місті Івано-Франківськ біля магазину «[PERSON] кишеня». Свідок [PERSON] показав суду, що він знайомий як з [PERSON] так і з [PERSON]. Йому відомо, що в місті Івано-Франківськ біля магазину "[PERSON] кишеня" [PERSON]Д, передав [PERSON] 10\~000 доларів США за автомобіль синього кольору, та після того [PERSON] ще відробляв у [PERSON] залишкову суму, що залишилась за оплату автомобіля. Він також працював з ними в лісі в Російській Федерації, жодних розмов між [PERSON] та [PERSON] про повернення автомобіля не чув. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК України). У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень частин 1-2 статті 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Стаття 316\~Цивільного Кодексу України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до довідки № 27/9/80 від 27 листопада 2015 року Територіального Сервісного центру 2641 Міністерства Внутрішніх справ України, згідно бази даних Єдиного державного реєстру МВС автомобіль [NUMBER], кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САА940704 від 06.08.2010 року, належить [PERSON]. Згідно ст.ст. 317, 319 \~ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Довідкою Територіального сервісного центру МВС України № 27/9/95 від 30.11.2015 року та показами сторін стверджено, що 11.04.2012 року за заявою власника [PERSON], виданий тимчасовий талон на право користування вищевказаним автомобілем на громадянина [PERSON]. Позивачем в позовній заяві та його представником в судовому засіданні стверджено, що тимчасовий талон на право користування транспортним засобом виготовлявся на ім.`я [PERSON], оскільки відповідач постійно працював на заготівлі лісу у Новгородській області в Російській Федерації у бригаді [PERSON], то з метою своєчасної організації і виконання з цього приводу підрядних робіт позивач на підставі оформленого технічного тимчасового талону разом з свідоцтвом про реєстрацію, передав належний йому автомобіль VOLKSWAGEN Transporter у тимчасове користування [PERSON] Під час передачі автомобіля між ними не було жодної домовленості про продаж транспортного засобу. В свою чергу [PERSON], в судовому засіданні та звертаючись до суду з зустрічним позовом зазначав, що у квітні місяці 2012 року між [PERSON]Ю, та ним було укладено усний Договір купівлі-продажу даного транспортного засобу, внаслідок чого, перебуваючи на стоянці для легкових автомобілів біля супермаркету «[PERSON] кишеня» в місті Івано-Франківськ, в даному автомобілі, ним було передано громадянину [PERSON] в рахунок вартості вищевказаного автомобіля грошову суму в розмірі 10\~000 доларів США, 4000 доларів США, які йому боргував [PERSON], як зарплату за його роботу в бригаді позивача по заготівлі лісу в Новгородській області, враховувалася в ціну даного автомобіля. Остаточна ціна автомобіля була визначена [PERSON] у розмірі 15\~000 доларів США. З того часу будь-яких розмов з приводу повернення ним даного автомобіля власнику між ним та [PERSON]Ю, не було. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). [PERSON] стверджує, що між ним та [PERSON]Ю, було укладено усний договір купівлі-продажу вищевказаного транспортного засобу, за яким, зі слів [PERSON], вартість даного автомобіля становила 15 000 доларів США. Стаття 205 ЦК України, передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п.3 ч.1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Частина 1 статті 206 ЦК України встановлює, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно частини 4 ст. 55 ЗУ "Про нотаріат" посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Договір купівлі-продажу автомобіля повинен бути нотаріально посвідчений, тому між [PERSON] та [PERSON] мав укладатися письмовий договір купівлі-продажу автомобіля, який підлягав державній реєстрації. Суд не погоджується з позицією [PERSON] та його представника, про те, що між [PERSON] та [PERSON], було укладено усний договір купівлі-продажу. Заявляючи зстрічні позовні вимоги, [PERSON]Д, та його представник стверджують, що зважаючи на укладення між сторонами Договору купівлі-продажу рухомого майна в усній формі, що не передбачено чинним законодавством, до даних правовідносин слід застосовувати норму прямої дії положення ст. 216 ЦК України, згідно ч.1 якої, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, та, у разі недійсності правочину кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину... оскільки статтею 218 ЦК України чітко передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину, а в даному випадку факт купівлі-продажу спірного автомобіля заперечує [PERSON], або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Зважаючи на наведені норми законодавства, суд не може брати до уваги пояснення свідків, що допитані в даному судовому засіданні, та покази яких, відповідач [PERSON] просить враховувати як єдиний доказ того, що ним дійсно куплено у [PERSON]Ю, спірний автомобіль, та які , за твердженням [PERSON], були свідками передачі коштів в сумі 10 000 Доларів США за автомобіль. За загальним правилом ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання письмової форми правочину, яка вимагається законом, не призводить до недійсності правочину. На випадок такого порушення закон встановлює заборону для суду обґрунтовувати своє рішення свідченнями свідків, тому в даному випадку не можуть застосовуватися наслідки недійсності нікчемного правочину. Законодавцем також встановлено, що недотримання простої письмової форми правочину тягне його недійсність лише у випадках, встановлених законом. Наприклад, відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. У зв'язку з недотриманням письмової форми нікчемними в силу прямої вказівки закону також є: договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому (ст. 719), договір страхування (ст. 981), кредитний договір (ст. 1055), договір банківського вкладу (ст. 1059), договір щодо розпорядження майновими правами інтелектуальної власності (ст. 1107), договір комерційної концесії (ст. 1118), заповіт (ст. 1257). Також, слід зауважити, що підтвердження свідками факту передачі грошей не є належним доказом в суді, це можна здійснити лише предявивши оригінал розписки, однак, окрім показів свідків, відповідачем за первинним позовом не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі ним грошей [PERSON]. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не може доводитися свідченням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у Цивільному кодексу України, зокрема у частині другій статті 937 ЦК України, частині третій статті 949 ЦК України. Отже, в даному випадку не допускаються свідчення свідків як засіб доказування факту вчинення між сторонами правочину. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] на даний час являється повноцінним та законним власником автомобіля [NUMBER],кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САА 940704 від 06.08.2010 року та передати їх позивачу. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З показів сторін вбачається, що на даний час автомобіль належний [PERSON] знаходиться у користуванні [PERSON], незважаючи на те, що 16.10.2015 року за заявою власника [PERSON], анулювано тимчасовий талон, та незважаючи на те, що [PERSON] неодноразово звертався до правоохоронних органів з проханням вирішити питання незаконного задоволодіння його транспортним засобом, що підтверджується матеріалами справи. З огляду на наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що у відповідності до ст. 391 ЦК України, яка передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, відповідно, у зустрічних позовних вимогах [PERSON] слід відмовити, як у недоведених. У відповідності до ч.6 ст. 154 ЦПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, скасовує заходи забезпечення позову. Враховуючи, що 09 лютого 2016 року Рахівським районним судом було винесено ухвалу про забезпечення позову, суд у відповідності до ч. 6 ст. 154 ЦПК України скасовує заходи забезпечення позову. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід залишити за сторонами, оскільки [PERSON] питання про відшкодування судових витрат перед судом не ставив, а [PERSON] у задоволенні його позовних вимог судом відмовлено.

Outcome: approved