Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Верховного суду від 18.04.2018 року було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2016 року, відповідно до якої було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідачем [PERSON] після отримання рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2016 року про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] , 23.03.2016 року відчужив дану квартиру на користь [PERSON] , яка в свою чергу 19.07.2017 року продала її - [PERSON] Таким чином, останнім набувачем спірної квартири стала відповідачка [PERSON] На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та витребувати дану квартиру з незаконного володіння [PERSON] у володіння позивачам. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.09.2018 року позивачку [PERSON] звільнено від сплати судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03.09.2018 року відкрито провадження у справі. 11.10.2018 року від відповідачки [PERSON] до суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що відповідач [PERSON] заволодів спірною квартирою законно, оскільки на момент продажу квартири [PERSON] на користь [PERSON] , рішення суду про визнання за ним права власності було чинним, тобто заволодів майном на підставі рішення суду та продав його, маючи на це відповідне право, нічим не обмежене, у зв`язку з чим механізм віндикації не може бути до нього застосований. Позивачі в свою чергу, на підставі іпотечного договору, відносин спадкування отримали право власності на частки у спірній квартирі, і як наслідок набули статус іпотекодавців. На адресу позивачів неодноразово надсилалися вимоги про погашення заборгованості за кредитом у розмірі близько 14 млн. грн., який і був забезпечений іпотекою квартири, вартістю близько 940 тис. грн., однак вимоги залишились без задоволення. Суди першої та апеляційної інстанції у справі № 754/21847/13-ц встановили наявність підстав, передбачених ст. 37 Закону України «Про іпотеку» для реєстрації права власності за іпотекодержателем [PERSON] . Саме з цих підстав позов був задоволений, а право іпотекодержателя на квартиру зареєстроване. Верховний суд постановою від 18.04.2018 року підтвердив, що апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність заборгованості за кредитним договором у вказаному позивачем розмірі; набуття відповідачами (позивачами у даній справі) статусу іпотекодавців; наявність підстав для звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру для погашення заборгованості у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Підставою для скасування попередніх рішень судів та ухвалення нового про відмову задоволенні позову став лише один факт - реєстрація права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є позасудовим способом захисту. Тобто, касаційний суд підтвердив право іпотекодержателя на реєстрацію права власності на предмет іпотеки у порядку ст. 37 Закону, проте вказав на можливість його реєстрації і без судового рішення. Крім того, відповідачка [PERSON] у своєму відзиві звертає увагу суду на той факт, що у разі задоволення позову, реєстрація права власності за позивачами та поновлення запису про іпотеку іпотекодержатель, з огляду на встановлені судовими рішеннями підстави, зареєструє своє право власності на спірну квартиру знову в порядку ст. 37 Закону, тобто права позивачів поновлені не будуть внаслідок відсутності їх порушення. У той же час права відповідачки [PERSON] будуть порушені, оскільки вона сплатила повну вартість квартири, є добросовісним набувачем, як і [PERSON] , як і [PERSON] , проте зловживання правом на позов може протиправно позбавити її права на квартиру. На підставі викладеного відповідачка [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2018 року задоволено клопотання представника відповідача, представника третьої особи та залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року задоволено заяву представника позивача та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . 13.11.2018 року до суду представником третьої особи подано позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права іпотекодержателя, відповідно до якого позивачка просить суд визнати за нею право іпотекодержателя згідно Договору від 04.03.2018 року реєстровий № 193 про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 01.02.2008 року за реєстровим № 313, укладеним між Акціонерним Банком «Таврика» та [PERSON] , відносно предмета іпотеки, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 96,40 кв.м., житловою площею 46,20 кв.м. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.11.2018 року задоволено клопотання представника третьої особи про прийняття позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання права іпотекодержателя в одне провадження з основним позовом. 04.12.2018 року від представника відповідачки до суду надійшов Відзив на позовну заяву третьої особи яка заявляє самостійні вимоги, в якому зазначено про те, що за наявності договорів про відступлення прав вимоги, іпотекодержателем згідно договору іпотеки спірної квартири є новий кредитор, а саме [PERSON] Крім того, представник відповідачки у Відзиві звертає увагу на те, що суд розглядаючи вимоги первісних позивачів та третьої особи, має встановити чи не припиняв свою дію договір іпотеки. Адже витребування квартири на користь позивачів можливе лише у випадку дії іпотечного договору, оскільки єдиною підставою для такого витребування є статус позивачів як іпотекодавців, задоволення вимог третьої особи можливе з тих же підстав. Окрім того, представник відповідачки у Відзиві зазначає, що необхідно встановити факт отримання відповідачкою [PERSON] статусу іпотекодавця після придбання квартири, з огляду на правила ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Позивачі належним чином повідомлялися про необхідність виконання зобов`язання за договором у повному обсязі, або ж сплати вартості квартири, зазначеної у іпотечному договорі як альтернативний варіант. На дану вимогу упродовж 30 днів відповіді не було отримано, у зв`язку із чим [PERSON] незалежно від рішення суду, яке було скасовано, отримав право зареєструвати своє право власності на квартиру, або ж відчужити її іншій особі на умовах які передбачені законом та договором. За таких обставин, сам факт реєстрації права власності на квартиру, на підставі судового рішення, яке скасовано, а не у порядку ст. 37 Закону, отримує ознаки формального порушення, яке не вплинуло на можливість позивачів реалізувати своє право на оплату вартості предмета іпотеки. Відтак, право позивачів на першочергову купівлю квартири не було порушено, що вказує на відсутність підстав для задоволення заявленого з формальних міркувань віндикаційного позову. На підставі викладеного представник відповідачки просить у задоволенні позову третьої особи яка заявляє самостійні вимоги відмовити. 06.12.2018 року від позивачів до суду надійшов Відзив на позовну заяву третьої особи яка заявляє самостійні вимоги, в якому зазначено про те, що суть позовних вимог [PERSON] зводиться до визнання її судом іпотекодержателем спірної квартири [ADDRESS] . Позивачі за первісним позовом вважають таку вимогу безпідставною і такою, що не враховує положень чинного законодавства, якими регламентовано порядок пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника. Також, позивачі у Відзиві звертають увагу суду на той факт, що в позові [PERSON] не зазначено, яке саме її право, свобода чи законний інтерес є порушеним, невизнаним або оспорюваним, з боку яких осіб має місце таке порушення. По-друге, позивачі за первісним позовом є спадкоємцями [PERSON] , який і передав в іпотеку спірну квартиру, уклавши з АБ «Таврика» Договір іпотеки від 01.02.2008 року за реєстровим № 313, права іпотекодержателя за яким просить визнати за нею [PERSON] [INFO] помер [PERSON] , про що позивачем за первісним позовом [PERSON] заявою від 26.04.2010 року було повідомлено АБ «Таврика», як тодішнього іпотекодержателя за Договором іпотеки від 01.02.2008 року. Оскільки [PERSON] повідомила кредитора-іпотекодержателя АБ «Таврика» про смерть [PERSON] , то слідує, що вимога кредитора-іпотекодержателя мала бути пред`явлена не пізніше 28.10.2013 року, в той час як була пред`явлена лише 28.10.2013 року, тобто більше ніж через три роки з моменту, коли кредитору стало відомо про відкриття спадщини після смерті [PERSON] На підставі викладеного позивачі просять суд відмовити в задоволенні позову третьої особи яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] у повному обсязі. 11.12.2018 року до суду надійшла заява від представника [PERSON] про доповнення (збільшення) позовних вимог, відповідно до яких просить суд поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку, а саме відомості про суб`єктів іпотеки та особу Іпотекодержателя квартири [ADDRESS] , зазначити [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] у графі «Іпотекодержатель». 06.02.2019 року від представника [PERSON] до суду надійшла Відповідь на відзив відповідачів за позовом третьої особи яка заявляє самостійні вимоги, в якому зазначено про те, що відповідачами за позовом третьої особи із самостійними вимогами було надано Відзив на позов, в якому вони заперечують право вимоги [PERSON] до них як до спадкоємців майнового поручителя та Іпотекодавця [PERSON] , в силу положень ст. 1281 ЦК України. Крім того, відповідачі за позовом третьої особи стверджуюжть, що права та інтереси [PERSON] ним не порушуються, а тому підстав для звернення з позовом у [PERSON] не має. З даними твердженнями третя особа із самостійними вимогами не погоджується виходячи із того наступного. Так, звертаючись зі своїм позовом про визнання за собою право іпотекодержателя та поновлення в Державному реєстрі запису про іпотеку та іпотекодержателя, [PERSON] в першу чергу керувалася Постановою Верховного суду віл 18.04.2018 року, в якій зазначено, що заборгованість за кредитним договором у вказаному позивачем розмірі доведена, спадкоємці майнового поручителя набули статусу іпотекодавців, існують підстави для звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру для погашення заборгованості, у порядку встановлену Законом України «Про іпотеку». Вищезазначеною Постановою Верховного суду судові рішення на підставі, яких відбулося звернення стягнення на предмет іпотеки скасовані, а тому є підстави вимагати визнання та відновлення прав [PERSON] , як останнього іпотекодержателя спірної квартири, оскільки встановлена судами заборгованість за Кредитним договором так і не була сплачена. За таких обставин, посилання відповідачів за позовом третьої особи із самостійними вимогами на положення ст. 1281 ЦК України, є безпідставними, оскільки процедура визначена даною нормою не є предметом спору та предметом доказування в даній справі. Крім того, доказ повідомлення ПАТ «Банк «Таврика» про смерть майнового поручителя, а саме заява [PERSON] від 26.04.2010 оку є недостовірним та недостатнім доказом в розумінні ст. 79,89 ЦПК України, оскільки з даної заяви не вбачається, що вона була отримана саме ПАТ «Бак «Таврика», а тому даний доказ не підтверджує факт належного повідомлення спадкоємцями кредитора і не може братися до уваги судом. З урахуванням вищевикладеного представник [PERSON] просить суд задовольнити позов третьої особи із самостійними вимогами у повному обсязі. Позивачі [PERSON] та [PERSON] на початку судового розгляду позовні вимоги підтримали, заперечували проти позову третьої особи. У подальшому позивачі у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачів. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, а також просив відмовити у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами з підстав, викладених у відзиві. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві, а також зазначив, що у разі відмови у задоволенні позову, то і позов третьої особи із самостійними вимогами також задоволенню не підлягає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав позов третьої особи із самостійними вимогами, а також заперечував проти задоволення основного позов з підстав, викладених у відзиві. Вислухавши пояснення позивачів, представника позивачів, представника відповідачки, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позовні вимоги третьої особи [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 1 лютого 2008 року між Акціонерним банком «Таврика», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Таврика», та ТОВ «Полібудсервіс Плюс» укладений договір про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі 1300000, 00 грн. до 29 січня 2010 року зі сплатою 19 % річних за користування кредитними коштами. Додатковою угодою № 1 від 11 березня 2008 року банк переоформив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітами у сумі 1300000, 00 грн. та 885000, 00 євро зі сплатою за користування кредитними коштами 19 % річних у гривні та 13 % річних у євро. Додатковою угодою № 2 від 14 травня 2008 року змінено розмір процентної ставки на 20 % річних у гривні та 14 % у євро. Додатковою угодою № 4 від 4 липня 2008 року банк переоформив позичальнику мультивалютну відновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у сумі, еквівалентній 15 100 000 грн. Згідно з додатковою угодою з 4 липня 2008 року кредитні кошти надаються у доларах США; за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 20 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 14 % річних у євро. Додатковою угодою № 5 від 29 вересня 2008 року змінено розміри процентних ставок на 23 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 15 % річних у євро. Додатковою угодою № 8 від 9 жовтня 2008 року змінено розміри процентних ставок на 24 % річних у гривні, 18,5 % річних у доларах США та 16 % річних у євро. Додатковою угодою № 15 від 28 листопада 2008 року змінено розміри процентних ставок на 25 % річних у гривні, 17,5 % річних у доларах США та 16 % річних у євро. Додатковою угодою № 20 від 31 липня 2009 року банк переоформив позичальнику мультивалютну невідновлювальну відкличну кредитну лінію на мультивалютний кредит у сумі 3 153 000 грн, 1 386 511,12 доларів США та 814 200 євро. 1 лютого 2008 року між Акціонерним банком «Таврика» (іпотекодержатель) та [PERSON] (іпотекодавець) укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О. Г. та зареєстрований в реєстрі за № 313. Відповідно до умов даного договору для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 1 лютого 2008 року з усіма змінами і доповненнями до нього, іпотекодавець передав іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 2005 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 2 червня 2005 року за № 9754. Відповідно до пункту 6.4 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя в рахунок виконання боргових зобов`язань позичальника за кредитним договором. Перехід права власності на предмет іпотеки здійснюється в порядку ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Іпотекодержатель надсилає позичальнику іпотечне повідомлення з вказівкою про загальну суму боргових зобов`язань та граничний строк погашення боргових зобов`язань. У випадку непогашення позичальником боргових зобов`язань у строк, передбачений в іпотечному повідомленні, право власності на предмет іпотеки переходить від іпотекодавця до іпотекодержателя в день, наступний за останнім днем строку погашення боргових зобов`язань, вказаному в іпотечному повідомленні. Оцінка предмета іпотеки здійснюється суб`єктом оціночної діяльності, визначеним іпотекодержателем. При цьому дана обумовленість, яка визнається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки. Банк виконав зобов`язання за кредитним договором та надав позичальнику кредит. [INFO] іподекодавець [PERSON] помер. Спадщину, до складу якої входить передана в іпотеку квартира, прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яким державним нотаріусом видано свідоцтва про право на спадщину. Позичальник зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 9 грудня 2013 року прострочена заборгованість за кредитом становить 14 594 273, 67 грн. Рішенням Господарського суду м. Києва від 5 лютого 2014 року у справі № 910/25005/13 стягнуто з ТОВ «Полібудсервіс Плюс» на користь ПАТ «Банк «Таврика» заборгованість за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 1 лютого 2008 року станом на 20 грудня 2013 року у розмірі 14 594 795,23 грн. За договорами про відступлення права вимоги № 10/260215 та № 26/02/15 від 26 лютого 2015 року, укладеними відповідно між ПАТ «Банк«Таврика» і ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ «Кредекс Фінанс» і [PERSON] , до [PERSON] перейшли права вимоги до позивачів за вказаним кредитним договором та договором іпотеки. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки позовні вимоги задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] шляхом передачі квартири у власність [PERSON] 04.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого [PERSON] відступає [PERSON] своє право вимоги за кредитним договором від 01.02.2008 року з усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є невід`ємною частиною, укладеним між ПАТ "Банк "Таврика" та ТОВ "Полібудсервіс плюс". Крім того, 04.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] відступив, а [PERSON] прийняла усе та будь-яке належне [PERSON] право вимоги за Договором іпотеки від 01.02.2008 року, включаючи право звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року скасовано і постановлено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено, звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом визнання за [PERSON] права власності на предмет іпотеки. 23.03.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . 19.07.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Таким чином, на момент звернення до суду з даним позовом власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Постановою Верховного суду від 18.04.2018 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2016 року скасовано, постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. У своїх позовних вимогах позивачі просять суд визнати за ними право власності на квартиру [ADDRESS] та витребувати вказану квартиру з незаконного володіння [PERSON] , зважаючи на те, що ними було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану квартиру, судове рішення, яким визнано право власності на [PERSON] , скасовано, а тому є всі підстави для визнання за ними права власності та витребування майна з незаконного володіння відповідачки. Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі, суд враховує наступні вимоги закону. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як встановлено при розгляді справи, квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , який [INFO] помер. Після його смерті [PERSON] (дружина померлого), [PERSON] та [PERSON] (діти померлого), [PERSON] (батько померлого) отримали свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.12.2010 року на квартиру [ADDRESS] . З наведених позивачами підстав для набуття права власності не вбачається, у чому полягає їх порушене право, що підлягає захисту. Той факт, що скасовано судове рішення, на підставі якого [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру, не є підставою для визнання за позивачами права власності на всю квартиру. Крім того, спадкоємцями після смерті [PERSON] є 4 особи - позивачі та батько померлого [PERSON] , при цьому позивачі просять визнати за ними право власності на всю квартиру, не враховуючи інтереси [PERSON] , якому згідно свідоцтва про право на спадщину належить ј частина спірної квартири. Також слід зазначити, що позивачі у своїх позовних вимогах не вказують, в яких саме частках слід визнати за ними право власності, що суперечить, у тому числі, і визначеним часткам у свідоцтвах про право на спадщину за законом. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що підстав для визнання за позивами права власності на квартиру [ADDRESS] немає. Що стосується позовних вимог про витребування майна з незаконного володіння [PERSON] , то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Отже, для застосування статей 387,388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами. При цьому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду). В Постанові пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Листа «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12, зазначив захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України (постанова від 30 січня 2012 р. № 6-61цс11). Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами не підтверджено в установленому законом порядку, належними правовстановлюючими документами їх право власності на всю квартиру [ADDRESS] , тобто, ними не доведено, що вони на даний час є єдиними власниками спірної квартири і мають право на витребування майна з чужого незаконного володіння, ними не враховано при зверненні до суду інтереси співвласника (згідно документів про спадщину) [PERSON] , при цьому не був оспорений і той факт, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позову, а тому вони є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, [PERSON] , то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України "Про іпотеку", згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься відповідний запис. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання права власності на предмет іпотеки, на підставі якого з Державного реєстру іпотеки виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду. Це свідчить про те, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положеннями статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Зважаючи на викладене, ухвалення Верховним судом рішення про відмову у задоволенні позову щодо визнання права власності за [PERSON] , не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Також слід зазначити, що з урахуванням того, ухвалення Верховним судом рішення про відмову у задоволенні позову не спростовує не тільки презумпцію правомірності договору іпотеки, але й інших договорів, укладених сторонами, на даний час право власності [PERSON] на спірну квартиру не скасовано, вона є добросовісним набувачем, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивачів за основним позовом та на рахунок третьої особи із самостійними вимогами за даним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed