Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Згідно з поданим позовом в останньому заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача пені за прострочення сплати аліментів в розмірі 56 346,33 грн. (період заборгованості з 25.02.2020 р. по 01.03.2021 р.), індексації в розмірі 1 443, 72 грн. та стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , трьох років. Позов обґрунтований тим, що відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , позивач не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною трьох років та не має змоги забезпечувати себе та заробляти на життя. Вимога позову про стягнення пені за прострочення сплати аліментів обґрунтована тим, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, оскільки з часу винесення судом судового наказу про стягнення з нього аліментів (08.01.2020 р.) присуджений обов`язок боржником не виконується. Відповідач позов не визнав. У відзиві на позовну заяву (а.с. 37-38) відповідач зазначає, що відповідальність за ст. 196 СК України настає за умови наявності вини, втім, відповідач не був обізнаний про винесення Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська судового наказу про стягнення з нього аліментів, оскільки позивач у відповідній заяві до суду зазначила свою адресу проживання, тоді як шлюб між сторонами припинений в результаті його розірвання та відповідач не мешкає із позивачем та фактично мешкає за кордоном. Державний виконавець також не повідомив відповідача (боржника за судовим наказом) про відкриття виконавчого провадження, дізнавшись про існування якого відповідач одразу погасив заборгованість одним платежем (про наявність заборгованості відповідач дізнався 06.07.2021 р. під час прибуття до України). Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив також, що він не має постійного доходу та ніде не працевлаштований та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу у сенсі ст. 84 СК України. В окремо наданій суду заяві позивач просила суд про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача підтримала викладене у відзиві на позовну заяву. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, сторони по даній справі є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 19 липня 2018 року народження , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с. 17-21). Шлюб між батьками дітей припинений в результаті його розірвання на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2020 р. (а.с. 22). 08.01.2020 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська виданий судовий наказ, яким стягнуті з [PERSON] , [INFO] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , що проживає за адресою: [ADDRESS] , аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , 19 липня 2018 року народження , 1/3 частини від доходу, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення з 24 грудня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 10). 18.06.2020 р. державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Меюсом А.О. відкрито виконавче провадження (а.с. 23) з виконання судового наказу, зазначеного вище (а.с. 23). Аліменти стягувачем не отримувалися (а.с. 11). Відповідачем не була отримана копія постанови про відкриття виконавчого провадження, вказана копія на адресу відповідача, зазначену в судовому наказі, не була направлена, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження. Відповідач є громадянином Російської Федерації, що підтверджується відповідним паспортом (а.с. 52-53), в Україні його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 53). Відповідно до паспорту відповідача для виїзду за кордон (а.с. 42-50) відповідач часто відвідує Мексику та Бразилію. Станом на 01.09.2021 р. розмір заборгованості відповідача по аліментах становить 16 575,66 грн., що підтверджується довідкою державного виконавця. Відповідно до вказаної довідки відповідач за період з грудня 2019 р. по червень 2021 р. не здійснював сплату аліментів, у червні 2021 р. відповідач сплатив 62 750,34 грн. заборгованості, у липні 2021 р., серпні 2021 р. та вересні 2021 р. відповідач не сплачував аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Процесуальні дії у справі: -ухвалою суду від 04.11.2021 р. відмовлено позивачу у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог від 25.08.2021 р.; -ухвалою суду від 04.11.2021 р. задоволено клопотання представника відповідача про доручення доказів - матеріалів виконавчого провадження №62231397 (судовий наказ №199/10316/19 від 25.02.2020 р.). Правовідносини між учасниками справи винили з відповідальності платника аліментів за прострочення сплати аліментів, а також з обов`язку чоловіка матеріально підтримувати дружину. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. З приводу вимоги позову про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, то підстави для її задоволення відсутні, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені). Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Виходячи зі змісту ст. 196 СК України, відповідальність за цією статтею настає за умови наявності вини особи у виникненні заборгованості. Предметом доказування у справі про стягнення неустойки за порушення аліментного зобов`язання зокрема, являються обставини, які свідчать про наявність заборгованості, наявність вини особи в її утворенні та обставин, які впливають на визначення остаточного розміру стягнення. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15. 05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цiєї особи. Ненаправлення державним виконавцем боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження, а також інших постанов у даному виконавчому провадженні підтверджується письмовими доказами (матеріалами виконавчого провадження АСВП: 62231397). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України. За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Будь-яких доказів на доведення вини відповідача в утворенні заборгованості позивачем не надано; надані відповідачем докази позивачем не спростовані. Джерела отримання доказів вичерпані, відтак, підстави для стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів за обраний позивачем період відсутні. З приводу вимоги позову про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, то для суду наявні підстави для її задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно з ч. 1 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч. 4 ст. 84 СК України). Як було встановлено судом, відповідач є батьком [PERSON] , [INFO] , та позивач не працює, перебуває у відпусті по догляду за дитиною трьох років. Частиною 2 ст. 18 Сімейного кодексу передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. За ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Обставини можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків у даній справі не встановлені. При розв`язанні питання щодо розміру аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 80 СК України, відповідно до якої аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі, та враховує, що позивач не одержує утримання від інших осіб, та інші обставини, що мають істотне значення, зокрема, що позивач не працює, має також на утриманні іншу малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , на утримання якого також не отримувала аліментів від відповідача. Щодо заперечень відповідача в тій частині, що він не має постійного доходу та ніде не працевлаштований, та позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу у сенсі ст. 84 СК України, то відбитки у паспорті відповідача про численні перетинання ним кордону та тривалість його перебування в іноземних державах, а також відсутність доказів про інвалідність відповідача, або інший хворобливий стан, через який він перебуває на утриманні інших осіб або отримує пенсію, спростовують твердження відповідача про неспроможність останнього сплачувати аліменти. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Суд в цій справі, безпосередньо дослідивши зібрані докази, оцінивши їх на предмет належності і допустимості, достатності та достовірності кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозв`язку, приходить до висновку, що вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень позивача, вимога цього позивача (про стягнення аліментів на утримання до досягнення дитиною трьох років) заслуговує довіри, тому наявні підстави для задоволення позову в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (01.12.2020 р.). Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць (п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК). З приводу вимоги позову про стягнення індексації присуджених до стягнення аліментів, то індексації підлягає розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками в твердій грошовій сумі (ч. 2 ст. 184 СК України). Втім, як встановлено судом на підставі судового наказу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.01.2020 р. (а.с. 10), відповідач є платником аліментів в розмірі 1/3 частини від доходу, а не в твердій грошовій сумі, відтак, дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Outcome: partial