Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.12.2016 р. звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із зазначеною позовною заявою. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О., [PERSON]., про визнання недійсними довіреності та договору дарування частини квартири, застосування наслідків недійсності правочину та скасування державної реєстрації речових прав, позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, 03.03.2014 р. приватним нотаріусом КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. був посвідчений договір дарування Ѕ частини трикімнатної квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що зазначений договір дарування укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, з наступних підстав. Відповідно до умов договору, дарувальником була позивача - [PERSON] , а обдаровуваним - [PERSON] . Однак, договір укладався не позивачем особисто, а її представником, який діяв на підставі довіреності, виданої 28.02.2014 р. та посвідченої приватним нотаріусом КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. , зареєстрованої в реєстрі за № 140. Позивач посилається на те, що згідно вимог чинного законодавства, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ст. 214 ЦК України). Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК України). Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 657 ЦК України). Згідно з вимогами до змісту довіреності, зазначеними у п. 2.4 Глави 4 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.03.2012 р. за №296/5, у довіреності на укладання договору дарування обов`язково зазначаються прізвище, ім`я, по батькові або повне найменування обдаровуваного. У разі невиконання такої умови довіреність є нікчемною. Як вказує позивач, 29.08.2016 р. їй стало відомо, що довіреність від 28.02.2014 р. на ім`я [PERSON] , на підставі якої був укладений договір дарування, містить суттєві виправлення, що мають значення для справи. Так, у довіреності, кульковою ручкою, зроблено декілька дописок: 1) між словами «дарування, міни» зроблена дописка «на ім`я [PERSON] »; 2) наприкінці тексту довіреності, зроблена дописка «дописаному «на ім`я [PERSON] » вірити»; 3) в правому нижньому куту, збоку посвідчувального напису зроблена дописка - «дописаному «на ім`я [PERSON] » вірити 28.02.2014 р. ». На зазначеному написі стоїть підпис та печатка приватного нотаріуса КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О . Вказані дописки зазначають ім`я можливого обдаровуваного, що є умовою для встановлення дійсності довіреності, яка надає право укладати договори дарування. Відповідно до п. 2 Глави 8 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій - дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом відповідної особи, яка видала документ, тобто позивачем, [PERSON] . Жодних застережень, передбачених законодавством, під час вчинення виправлень у нотаріально посвідчений документ, як вказує позивач, вона не робила. Отже, оспорювана довіреність містить дописки, оформлення яких суперечить вимогам законодавства та внутрішній волі позивача. Таким чином, позивач вважає, що довіреність, яка видана 28.02.2014 р. та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. , зареєстрована в реєстрі за № 140, є недійсною в частині надання права [PERSON] розпоряджатися належної позивачу квартирою у вигляді укладання договорів дарування, а приймання такої довіреності до вчинення нотаріальної дії, заборонено Законом. При цьому, відповідно до тексту посвідченої довіреності, [PERSON] уповноважена бути представником позивача з питань, пов`язаних з розпорядженням належної позивачу квартирою [ADDRESS] . Відповідно до тексту оспорюваного Договору дарування, предметом договору є квартира [ADDRESS] . Отже, повноваження, якими був наділений представник та оспорюваний Договір дарування стосувалися різних квартир. Таким чином, повноваження по розпорядженню належною позивачу частиною квартири [ADDRESS] у [PERSON] були відсутні. Більш того, згідно із офіційним довідником «Вулиці міста Києва», затвердженого рішенням Київської міської ради 22.01.2015 р. №34/899, у місті Києві відсутня вулиця з назвою «проспект Комаровський». Таким чином, оспорювана довіреність уповноважувала [PERSON] на розпорядження неіснуючою квартирою. Також позивач посилається на те, що трикімнатна квартира [ADDRESS] , належала позивачу та її доньці на праві спільної власності в рівних долях, про що свідчить свідоцтво на право власності від 28.10.1998 р., видане органом приватизації Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва, згідно з розпорядженням №2528 Жовтневої РДА м. Києва. Відповідно до довідки форми №3 ЖЕД №904 від 13.04.2016 р., у вказаній квартирі, як на теперішній час, так і під час укладання договору дарування, були зареєстровані окрім позивача та відповідача й інші особи, серед яких є малолітні діти: - [PERSON] , [INFO] (донька позивача), зареєстрована у квартирі з 01.07.2008 р.; - [PERSON] , [INFO] (донька відповідача), зареєстрована у квартирі з 07.06.2011 р.; - [PERSON] , [INFO] (донька позивача), зареєстрована у квартирі з 10.09.1993 р. Отже, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] , на час укладання договору дарування, мали повне право на проживання та користування квартирою, яка була предметом оспорюваного договору дарування. Згідно норм чинного законодавства, для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають малолітні діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Позивач зазначає, що їй стало відомо про те, що в довідці форми №3 ЖЕД №904, яка міститься в матеріалах нотаріальної справи, серед зареєстрованих осіб відсутні малолітні діти. І як наслідок цього, при посвідченні договору дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] , відповідного попереднього дозволу органу опіки та піклування отримано не було. Таким чином, під час укладання оспорюваного Договору дарування була використана підроблена довідка форми №3 про реєстрацію мешканців. З цього приводу, 08.11.2016 р. Солом`янським УП ГУ НП в м. Києві було порушено кримінальне провадження №12016100090013152. Позивач вважає, що при укладенні договору дарування від 03.03.2014 р. Ѕ частини квартири [ADDRESS] , було прямо порушено імперативні норми законодавства України щодо захисту прав малолітніх дітей, які є обов`язковими при укладанні таких договорів. Вказані обставини є підставою для визнання зазначеного договору дарування недійсним. Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить: визнати недійсною довіреність, яка видана 28.02.2014 р. та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. , зареєстрована в реєстрі за № 140; визнати недійсним договір дарування Ѕ частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , який укладено 03 березня 2014 р. та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 153; застосувати наслідки недійсності договору дарування Ѕ частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , який укладено 03 березня 2014 р. та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 153, а саме: - передати у власність [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] ) Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , яка була предметом договору дарування від 03 березня 2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 153; - скасувати державну реєстрацію речових прав за [PERSON] ( [INFO] ) на Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , яка була проведена на підставі договору дарування від 03 березня 2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 153. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.12.2016 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва [PERSON] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С. від 06.02.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) Катерина Олександрівна , [PERSON] , про визнання недійсними довіреності та договору дарування частини квартири, застосування наслідків недійсності правочину та скасування державної реєстрації речових прав, та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 04.09.2017 р. зазначену цивільну справу було передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. 03.03.2018 р. до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. надійшли письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог, у яких приватний нотаріус вказує на відсутність підстав для визнання довіреності недійсною. Однак, зазначає, що із наданої довідки №473 від 20.02.2014 р. форми №3 не вбачалося, що в квартирі зареєстровані неповнолітні діти. Довідка була підписана та містила відтиск печатки комунального підприємства. Разом з тим, ознайомившись із висновком експерта №8-4/2014 від 26.09.2017 р. за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, внесеному до ЄДРДР під №12016100090013152, враховуючи вимоги чинного законодавства, приватний нотаріус вважає, що договір дарування Ѕ частини квартири [ADDRESS] від 03.03.2014 р., посвідчений приватним нотаріусом КМНО Костюк-Федорук К.О. та зареєстрований в реєстрі за № 153, підлягає визнанню недійсним. 20.07.2018 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 25.07.2018 р. до суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Бєлова А.Г. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. У поданому відзиві, представник відповідача вказав на те, що 28.02.2014 р. приватним нотаріусом КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. було посвідчено довіреність (реєстровий №140), видану позивачем своїй доньці [PERSON] , якою уповноважено останню на розпорядження частиною квартири [ADDRESS] . Під час видачі довіреності, приватний нотаріус дотрималася норм чинного законодавства, зокрема, встановила особу по паспорту громадянина України, встановила дієздатність, роз`яснила права та встановила волевиявлення щодо нотаріальної дії. Нотаріус після друкування довіреності та вимоги позивача про внесення змін (щодо обдаровуваного), внесла їх та засвідчила власним підписом. Таким чином, твердження позивача про часткову або повну нікчемність виданої довіреності не підтверджується жодними поданими доводами та доказами. 03.03.2014 р. між позивачем в особі її доньки [PERSON] та відповідачем було укладено договір дарування Ѕ частини спірної квартири, на підставі вищевказаної довіреності. Договір посвідчено тим самим приватним нотаріусом КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. , яка посвідчувала довіреність. Особи дарувальника та обдаровуваного встановлені за паспортами громадян України. Повноваження представника були підтверджені за довіреністю та відповідним реєстром. Арешту майна на момент укладення договору не було. Волевиявлення та усвідомлення власних дій нотаріусом встановлено. Перевірку порушень прав малолітніх або неповнолітніх дітей проведено та встановлено, що вони не порушуються. Крім того, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, твердження позивача про часткову або повну нікчемність договору дарування не підтверджуються жодними поданими доказами. 17.08.2018 р., 06.12.2018 р., 22.04.2019 р. до суду від представника позивача [PERSON] надійшли додаткові письмові пояснення. 13.08.2019 р. до суду від представника третьої особи Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення, відповідно до яких представник третьої особи підтримує заявлені позовні вимоги [PERSON] та просить при розгляді справи та винесенні рішення врахувати інтереси дитини. Позивач [PERSON] та представники позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, додаткових письмових поясненнях, та надані докази. Позивач [PERSON] в судовому засіданні додатково пояснила, що трикімнатна квартира [ADDRESS] , належала позивачу та її доньці на праві спільної власності в рівних долях, про що свідчить свідоцтво на право власності від 28.10.1998 р., видане органом приватизації Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва, згідно з розпорядженням №2528 Жовтневої РДА м. Києва. Її брат [PERSON] у даній квартирі будував балкон, а тому вона, у зв`язку з браком часу, вимушена була видати на ім`я своєї доньки - [PERSON] довіреність, якою уповноважила останню бути представником позивача з питань, пов`язаних з розпорядженням належної позивачу квартирою [ADDRESS] , з метою отримання різних дозволів на будування балкону у квартирі. Наміру дарувати квартиру вона не мала. При цьому, текст довіреності вона не читала, однак, їй відомо, що ніяких виправлень у довіреності не було. В подальшому, їй стало відомо, що 03.03.2014 р. приватним нотаріусом КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. був посвідчений договір дарування Ѕ частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за №153, який укладений між нею, в особі представника за довіреністю від 28.02.2014 р. [PERSON] . Також стало відомо, що довіреність від 28.02.2014 р., яка була видана на ім`я [PERSON] , на підставі якої був укладений договір дарування, містить суттєві виправлення. Також позивач зазначила, що відповідач [PERSON] до ЖЕД не звертався та довідку форми №3 про зареєстрований в квартирі осіб не отримував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Представник третьої особи Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином. В матеріалах справи містяться клопотання третьої особи, неодноразово надіслані на адресу суду, про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Пояснила суду, що 28.02.2014 р. її мати - позивач [PERSON] видала на її ім`я довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. , зареєстрована в реєстрі за № 140. Дана довіреність видавалася з метою відчуження (продажу, міни, дарування, тощо), належної матері частини квартири [ADDRESS] . Позивач бажала оформити передачу своєї частки даної квартири відповідачу, про що обговорювалося раніше. 03.03.2014 р. вона, на підставі довіреності від 28.02.2014 р., підписала договір дарування зі своїм дядьком, відповідачем [PERSON] , за яким подарувала частину квартири від імені матері. Договір дарування було посвідченого тим самим приватним нотаріусом КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. , зареєстрований в реєстрі за №153. В цей день її мати не мала змоги з`явитися до нотаріуса. Після підписання договору, вона повідомила про це матір, яка не висловила жодних претензій щодо договору дарування. При цьому, третя особа [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що не пам`ятає чи були якісь виправлення в довіреності від 28.02.2014 р. Щодо подання нотаріусу окрім довіреності інших документів, вона також не пам`ятає. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , представників позивача, пояснення представника відповідача [PERSON]., пояснення представника Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та пояснення третьої особи [PERSON]., дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 28.02.2014 р. [PERSON] видано довіреність, якою уповноважено Федорову Оксану Андріївну бути її представником з усіма необхідними повноваженнями перед будь-якими органами державної влади та місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та підпорядкування, в тому числі у відповідній житлово-експлуатаційній конторі, паспортному столі, в органах енерго-, газо-, водопостачання, телефонному вузлі, перед фізичними особами, банківськими установами, органами нотаріату, в відповідному бюро технічної інвентаризації, в органах приватизації, охоронних установах тощо, з питань, пов`язаних з розпорядженням (в тому числі продажем, даруванням, міни) належної позивачу на праві власності квартири [ADDRESS] . Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам, строком на три місяці, і дійсна до 28 травня 2014 р. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрована в реєстрі за №140. Як вбачається з Свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва 28 жовтня 1998 р., згідно з розпорядженням (наказом) від 28 жовтня 1998 р. № 2528, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 13.11.1998 р., записаного у реєстрову книгу за № 6258, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Встановлено, що 03.03.2014 р. між [PERSON] , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 28 лютого 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., за реєстровим №140, від імені [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON] ), іменована надалі як «Дарувальник», з однієї строни, та [PERSON] , іменовий надалі як «Обдаровуваний», було укладено договір дарування Ѕ частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрований в реєстрі за №153. Відповідно до п. 1 Договору дарування, Дарувальник передає безоплатно, а Обдаровуваний приймає у власність як дарунок, Ѕ частку трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,16 кв.м., житловою площею 39,90 кв.м. Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 11.10.2014 р., вбачається, що [PERSON] [INFO] змінила прізвище на « [PERSON] ». Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. , [PERSON]., про визнання недійсними довіреності та договору дарування частини квартири, застосування наслідків недійсності правочину та скасування державної реєстрації речових прав, позивач [PERSON] посилається на те, що оспорюваний договір дарування укладений з порушенням вимог чинного законодавства України. Довіреність від 28.02.2014 р. на ім`я [PERSON] , на підставі якої був укладений договір дарування, містить суттєві виправлення. Довіреність містить дописки, оформлення яких суперечить вимогам законодавства та внутрішній волі позивача. Таким чином, позивач вважає, що довіреність, яка видана 28.02.2014 р. та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. , зареєстрована в реєстрі за № 140, є недійсною в частині надання права [PERSON] розпоряджатися належної позивачу квартирою у вигляді укладання договорів дарування, а приймання такої довіреності до вчинення нотаріальної дії, заборонено Законом. Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом України «Про нотаріат», із метою надання їм юридичної вірогідності. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними(ст. 1003 ЦК України). Як вбачається з довіреності, виданої 28.02.2014 р. [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрована в реєстрі за №140, у ній кульковою ручкою, зроблено декілька дописок: 1) між словами «дарування, міни» зроблена дописка «на ім`я [PERSON] Ѕ (однієї другої) частки»; 2) після слів по проспекту слово «[ADDRESS]» закреслено та написано « [ADDRESS] »; 3) наприкінці тексту довіреності, зроблена дописка «дописаному «на ім`я [PERSON] » вірити», «1/2 (однієї другої) частки» - вірити», « [ADDRESS] » - вірити». Закреслене « [ADDRESS] » - не читати»; 4) в правому нижньому куту, збоку посвідчувального напису зроблена дописка - «дописаному «1/2 (однієї другої)» - вірити. Дописаному « [ADDRESS] » - вірити. Дописаному «на ім`я [PERSON] » вірити [INFO] ». На зазначеному написі стоїть підпис та печатка приватного нотаріуса КМНО Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О . Вказані дописки зазначають ім`я можливого обдаровуваного, що є умовою для встановлення дійсності довіреності, яка надає право укладати договори дарування. Так, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами (ст. 214 ЦК України). Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК України). Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 717 ЦК України). Згідно з вимогами до змісту довіреності, зазначеними у п. 2.4 Глави 4 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.03.2012 р. за №296/5, у довіреності на укладання договору дарування обов`язково зазначаються прізвище, ім`я, по батькові або повне найменування обдаровуваного. У разі невиконання такої умови довіреність є нікчемною. В оспорюваній довіреності кульковою ручкою зроблено дописку «на ім`я [PERSON] ». Відповідно до пунктів 2, 3, 4 глави 6 розділу I Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Пунктом 1 глави 15 розділу I Порядку визначено, що у разі виявлення нотаріусом, що ним допущено помилку при вчиненні нотаріальної дії або що вчинена нотаріальна дія не відповідає законодавству, нотаріус зобов`язаний повідомити про це сторони (осіб), стосовно яких вчинено нотаріальну дію, для вжиття заходів щодо скасування зазначеної нотаріальної дії відповідно до законодавства. Згідно з пунктом 2.1 глави 4 розділу II Порядку у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Дії, які належить вчинити представнику, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Відповідно до п. 2 Глави 8 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій - дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом відповідної особи, яка видала документ. Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочини від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом ч. 3 ст. 238 ЦК України. Стаття 247 ЦК України визначено строк довіреності, а саме строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії, а у відповідності до п.6 ч.1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Як встановлено судом, довіреність від 28.02.2014 р., видана [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом КМНО Костюк-Федорук К.О., зареєстрована в реєстрі за №140, містить виправлення (дописки). При цьому, як свідчать матеріали справи, позивач [PERSON] жодних застережень під час внесення виправлень у нотаріально-посвідчений документ, не робила. Згідно п. 6.12 Правил ведення нотаріального діловодства, які затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2010 року за № 1318/18613, редакція яких діяла на момент вчинення спірних нотаріальних дій, текст нотаріально оформлюваного документа (договору, заповіту, довіреності, заяви тощо) повинен бути викладений зрозуміло, чітко, грамотно, не повинен мати підчисток, з дотриманням вимог чинного законодавства. У разі якщо текст нотаріально оформлюваного документа викладено неграмотно, нечітко (незрозуміло), зміни чи доповнення до нього вносяться та оформлюються нотаріусом у порядку, встановленому законодавством. Пунктом 6.13 Правил визначено, у разі допущення помилки у тексті нотаріально оформлюваного документа, який не потребує підпису особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії (свідоцтва, виданого нотаріусом, копії документа, дубліката документа тощо), внесення дописок чи виправлень до тексту документа здійснюється за заявою такої особи, зареєстрованою у Журналі реєстрації вхідних документів. Виправлення помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене. Згідно ч.ч. 1, 2 Глави 8 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережені виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Дописки, закреслені слова чи інші виправлення, які є в документах, що подаються для вчинення нотаріальних дій, повинні бути застережені підписом відповідної посадової особи і печаткою установи, підприємства або організації чи особи, яка видала документ. При цьому виправлення повинні бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім виправлене чи закреслене. Відповідно до Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Якщо дописки і виправлення будуть застережені нотаріусом без підпису відповідних осіб, які заявили про необхідність такої дописки чи виправленні, у нотаріальному документі неможливо визначити, чи була на це його воля, тобто таке нотаріальне посвідчення втрачає свою юридичну вірогідність, а сам правочин не відповідає принципу юридичної визначеності, як складної частини конституційного принципу верховенства права (ст. 8 Конституції України). Це означає, що у разі, коли в нотаірально посвідчений документ вноситься виправлення чи дописка, відповідна особа (сторона правочину) повинна поставити свій підпис навпроти виправленого чи дописаного слова, після чого нотаріус робить застереження із зазначенням дати вчинення нотаріальної дії. Як вбачається з довіреності, виданої 28.02.2014 р. [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрована в реєстрі за №140, - навпроти дописки відсутній підпис особи, яка видала довіреність, тобто [PERSON] . Крім того, вбачається, що приватним нотаріусом КМНО Костюк-Федорук К.О. було внесено до довіреності дописку із зазначенням прізвища, імені, по батькові обдаровуваного - [PERSON] без зазначення його місця проживання та реєстраційного номера облікової картки платника податків, що перешкоджає ідентифікувати належним чином Обдаровуваного. Таким чином, приватним нотаріусом КМНО Костюк-Федорук К.О. не було виконано вимоги чинного законодавства України щодо порядку внесення дописок у нотаріально посвідчений документ, що унеможливлює встановлення волевиявлення Довірителя на укладення правочину. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що довіреність, яка видана 28.02.2014 р. [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчена приватним нотаріусом КМНО Костюк-Федорук К.О., зареєстрована в реєстрі за №140, містить дописки, оформлення яких суперечить вимогам законодавства та внутрішній волі позивача, а тому є недійсною. Як встановлено судом, 03.03.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О. було посвідчено договір дарування Ѕ частки квартири [ADDRESS] , зареєстрований в реєстрі за № 153. Згідно договору дарування, [PERSON] подарувала [PERSON] Ѕ частку вказаної квартири. Від імені [PERSON] діяла [PERSON] на підставі довіреності від 28.02.2014 р. Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно зі ст.719 ЦК України Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 4 глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, визначено, що перевірка повноважень представників осіб за довіреністю або за законом здійснюється за довіреністю або документом, що підтверджує повноваження законного представника. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог статті 43 Закону, а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. Дійсність нотаріально посвідченої довіреності перевіряється нотаріусом за Єдиним реєстром довіреностей, за винятком довіреностей, які посвідчено або видано за кордоном компетентними органами іноземних держав, за умови їх легалізації уповноваженими органами. Без легалізації такі довіреності приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України, міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. За результатами перевірки дійсності довіреності (її дубліката) виготовляється витяг з Єдиного реєстру довіреностей, який додається до примірника правочину, що залишається у справах нотаріуса. Нотаріус при посвідченні правочинів, вчиненні інших нотаріальних дій за участю уповноваженого представника встановлює його особу відповідно до вимог ст. 43 Закону України «Про нотаріат», а також перевіряє його дієздатність та обсяг наданих йому повноважень. У письмових поясненнях, які надійшли на адресу суду 03.03.2018 р., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. повідомила, що перед посвідченням договору дарування, вона перевірила повноваження представника [PERSON] за довіреністю, встановила особу представника та перевірила її дієздатність, обсяг наданих повноважень. Для посвідчення договору дарування, їй були надані всі документи. Відповідно до Глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують (п. 1.1). Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо (п. 1.2). З метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подачі йому довідки про склад сім`ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання (п. 1.9). У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності або право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад (п. 1.10). Вставлено, що при укладенні оспорюваного договору дарування, приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Стопченко ( Костюк-Федорук) К.О. було надано довідку форми №3, видану Центром обслуговування споживачів №2 КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» 20.02.2014 р. за №473, відповідно до якої у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: - [PERSON] ( [INFO] ) - з 16.10.1990 р.; - [PERSON] ( [INFO] ) - з 10.09.1993 р.; - [PERSON] ( [INFO] ) - з 09.11.2004 р. Як вбачається з Витягу з кримінального провадження №12016100090013152, 08.11.2016 р. до ЄДРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, за заявою [PERSON] за фактом використання завідомо підробленого документа. В межах вищезазначеного кримінального провадження було проведено почеркознавчу експертизу. Так, згідно Висновку експерта №8-4/2014 від 26.09.2017 р., за результатами почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні № 12016100090013152 від 08.11.2016 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, встановлено: 1.Підпис в графі: «Начальник Центру обслуговування» довідки Форма №3 № 473 від 20.02.2014 р., виконаний не гр. [PERSON] , [INFO] , а іншою особою; 2.Підпис в графі: «Паспортист» довідки Форма №3 № 473 від 20.02.2014 р., виконаний не гр. [PERSON] , [INFO] , а іншою особою; 3.Підпис в графі: «Бухгалтер» довідки Форма №3 № 473 від 20.02.2014 р., виконаний не [PERSON] , [INFO] , а іншою особою. Відповідно до листа від 25.05.2018 р. №904-450 ЖЕД №904 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», вбачається, що відповідно до журналу реєстрацій, довідка Ф-3 № 473 на ім`я [PERSON] 20.02.2014 р. не видавалась. Натомість, згідно довідки форми №3, виданої ЖЕД №904 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» 13.04.2016 р. за №1696, вбачається, що у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: - [PERSON] ( [INFO] ) - з 09.11.2004 р.; - [PERSON] ( [INFO] ) - з 16.10.1990 р.; - [PERSON] ( [INFO] ) - з 01.07.2008 р.; - [PERSON] ( [INFO] ) - з 10.09.1993 р.; - [PERSON] ( [INFO] ) - з 07.06.2011 р. Частиною першою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і які полягають у тому, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Нормами ст. 215 Цивільного кодексу України врегульовано правовідносини щодо недійсності правочину, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 16 ЦК України, визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України. Так, відповідно до частин 1-3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Згідно ч. 4 до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, суд може визнати недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення. Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, без обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування суд може визнати недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження прав дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно, в інтересах дитини та не зловживати своїми правами законних представників дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Як вбачається з оспорюваного договору дарування Ѕ частки квартири від 03.03.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрованого в реєстрі за №153, внаслідок дарування квартири не буде порушено прав та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх дітей. Яких Дарувальник зобов`язаний утримувати за законом чи договором (п. 5 Договору дарування). При цьому, судом встановлено, що під час укладення Договору дарування було приховано інформацію про зареєстрованих в квартирі малолітніх дітей ( [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ); договір дарування був укладений без отримання відповідного дозволу органів опіки та піклування. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Судом встановлено, що на час укладення договору дарування спірної частини квартири, позивач [PERSON] була зареєстрована у цій квартирі, що підтверджується довідкою форми №3, виданою ЖЕД №904 13.04.2016 р. за №1696. При цьому, малолітній дитині позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , на час укладення спірного договору дарування не виповнилося десяти років, а частиною 4 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. В матеріалах справи відсутні будь-які докази про наявність у малолітньої [PERSON] , [INFO] , на той час іншого місця проживання. Договір дарування Ѕ частки квартири [ADDRESS] , від 03.03.2014 р., який укладено між [PERSON] від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 28.02.2014 р. приватним нотаріусом КМНО Костюк-Федорук К.О. за реєстровим № 140, та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрований в реєстрі за № 153, було вчинено без згоди органу опіки та піклування, а така згода є обов`язковою, оскільки є доведеним, що в період укладання спірного договору квартирою користувалася та була зареєстрована в ній малолітня дитина позивача, яка не досягла десяти років. Враховуючи викладене вбачається, що відчуження нерухомого майна, а саме Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої 28 лютого 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., за реєстровим №140, від імені [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON] ), було здійснено без волевиявлення останньої. Матеріалами справи підтверджуються доводи позивача щодо недійсності довіреності, вчиненої на ім`я [PERSON] від імені [PERSON] , посвідченої 28 лютого 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., за реєстровим №140. Отже вимоги щодо визнання недійсним одностороннього правочину (довіреності) та недійсності двосторонніх правочинів (договорів дарування), укладених на підставі недійсної довіреності, є повністю обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Правові наслідки недійсності правочину визначено ч. 1 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір дарування Ѕ частини трикімнатної квартири [ADDRESS] , укладеного 03 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Костюк-Федорук Катериною Олександрівною, зареєстрованого в реєстрі за № 153, слід визнати недійсним. Що стосується позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч. 3 ст. 216 ЦК України). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (ч. 5 ст. 216 ЦК України). Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Нормами ст. 182 ЦК України передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо передачі у її власність Ѕ частину трикімнатної квартири [ADDRESS] , яка була предметом договору дарування від 03 березня 2014 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Костюк-Федорук К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 153, та скасувати державну реєстрацію речових прав за [PERSON] на Ѕ частину вказаної квартири. Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ст. 94 ЦПК України). Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі задоволення позову - на відповідача. Тому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2334 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved