Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

[PERSON] предявив в суді позов до [PERSON], Слободо -Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання заповіту недійсним. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 19 липня 1995 року його мати [PERSON] заповіла йому все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на щодо вона матиме право. Даний заповіт був посвідчений Слободо - Шаргородською сільською радою Шаргородського району Вінницької області і зареєстрований в реєстрі за №55. 16 грудня 2002 року [PERSON] померла. При зверненні в Шаргородську державну нотаріальну контору для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, державним нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії в звязку з тим, що [PERSON] склала два заповіти: 19.07.1995 року в реєстрі за №55, посвідчений Слободо - Шаргородською сільською радою на його імя [PERSON] (на все майно) та 18.10.2001 року в реєстрі за №130, посвідчений Слободо - Шаргородською сільською радою на імя [PERSON] (на ? всього майна). Вважаючи, що підпис матері в заповіті від 18.10.2001 року відрізняється від її справжнього підпису, а також те, що він нотаріально не посвідчений, оскільки Слободо - Шаргородською сільською радою йому повідомлено, що витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі вказаного заповіту за №130 в сільській раді відсутній, [PERSON] просить визнати недійсним заповіт, складений 18.10.2001 року [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений секретарем Слободо - Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №130. У попереднє судове засідання сторони не з'явилися. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 2.02.2017 року подали заяву про проведення попереднього судового засідання в їх відсутності, підтримали позовні вимоги, просили ухвалити рішення в попередньому судовому засіданні. Відповідач [PERSON] позов визнав повністю, про що зазначив в поданій заяві до суду, просив справу розглянути в його відсутності, не заперечував про задоволення позову в попередньому судовому засіданні. Представник відповідача Слободо - Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області секретар сільської ради [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 6.02.2017року подала заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, позов визнає, не заперечувала про задоволення позову в попередньому судовому засіданні. За таких обставин, суд, проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб ( не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч.6 п.11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення в цивільній справі" за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в попередньому судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19 липня 1995 року [PERSON] заповіла [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, що підтверджується заповітом від 19.07.1995 року, посвідченим головою виконкому Слободо - Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] і зареєстрованим в реєстрі за №55 (а.с.7). 18 жовтня 2001 року [PERSON] заповіла [PERSON] ? всього свого майна, яке до дня її смерті виявиться їй належним, у чому б воно не полягало і де б воно не знаходилося, що підтверджується заповітом від 18.10.2001 року, посвідченим секретарем Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] і зареєстрованим в реєстрі за №130 (а.с.8). 16 грудня 2002 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-АМ №190063, виданим Слободо -Шаргородською сільською радою (а.с.9). З довідки Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 16.11.2016 року №287 вбачається, що в архіві Слободо-Шаргородської сільської ради є витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №34854318 від 15.08.2013 року заповіту [PERSON], посвідченого Слободо - Шаргородською сільською радою 19 липня 1995 року, номер в реєстрі нотаріальних дій 55. Реєстрація в Спадковому реєстрі заповіту [PERSON], посвідченого Слободо - Шаргородською сільською радою 18.10.2001 року відсутня (а.с.10). Постановою державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори від 28.09.2016 року позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті 16.12.2002 року матері [PERSON] відмовлено. Підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії є наявність двох заповітів, зокрема, 19.07.1995 року [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] та 18.10.2001 року вона ж заповіла ? частину всього свого майна [PERSON] (а.с.11). Таким чином, у звязку існуванням другого заповіту на імя [PERSON] позивач [PERSON] позбавлений права на оформлення спадкових прав після смерті матері. Даному факту відповідають цивільні правовідносини, які виникають із спадкування за заповітом та правил посвідчення заповітів, та регулюються ст.ст. 13, 55 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 541, 47, 48, 59 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), ст.ст. 1, 37, 39, 41, 56 Закону України "Про нотаріат", п.п. 8, 19, 33, 38 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року №256/466. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. За правилами ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинного на час складання заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. На підставі ст. 7 "Про нотаріат", нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до пунктів 8, 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року №22/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року №256/466 (далі Інструкція) встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради. Всі нотаріальні дії, які вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в посвідчувальному написі документа, що посвідчується чи засвідчується посадовою особою виконавчого комітету. Пунктами 33, 38 Інструкції передбачено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів. Зі змісту ст. 47 ЦК УРСР витікає, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Судом встановлено, що заповіт [PERSON], складений 18.10.2001 року, яким вона заповіла ? частину всього свого майна [PERSON], нотаріально не посвідчений, оскільки в Слободо - Шаргородській сільській раді відсутній витяг про реєстрацію даного заповіту в Спадковому реєстрі, тому його слід визнати недійсним, що відповідає положенням ст. 59 ЦК УРСР. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Outcome: approved