Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що [PERSON] є батьком їх спільної повнолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO]. Донька має другу групу інвалідності, в зв'язку з чим не має змоги обходитися без постійного стороннього догляду. Крім того, дитина рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2017 року визнана недієздатною. Іншим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.05.2017 року позивача призначено опікуном дитини. [PERSON] зазначає, що вона сама опікується донькою, батько усунувся від допомоги та підтримки їх спільної дитини, а також зробив неможливим їх спільне проживання. В результаті цього, позивач з донькою змушені проживати окремо від відповідача. Дитина знаходиться на утриманні позивача, хоча [PERSON] є фізично здоровою людиною працездатного віку, інших утриманців не має, тому має можливість надавати матеріальну допомогу, хоча не робить цього. В зв'язку з відсутністю будь-якої допомоги на утримання дочки з боку відповідача, [PERSON] змушена була звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її утримання аліменти в твердій грошовій сумі 500 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і на весь період проживання з нею дочки [PERSON], [INFO], та опікування нею. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково зазначила, що шлюб між ними розірвано у вересні 2017 року, проте наразі рішення суду ще не набрало законної сили. Просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що з нього стягуються аліменти на утримання молодшого неповнолітнього сина в розмірі ? від всіх ввидів заробітку (доходу) відповідача. Вважає, що не повинен платити аліментів на утримання дружини. Просив відмовити повністю [PERSON] в задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 29.12.1998 року відділом РАГС Вінницької міської ради Вінницької області, сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] є інвалідом другої групи (інвалідність з дитинства) з 16.10.2016 року (а.с. 7). Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 8 лютого 2017 року по справі № 127/24705/16-ц, [PERSON], [INFO], яка зареєстрована по [ADDRESS] визнано недієздатною (а.с. 8). Дане рішення набрало законної сили 21.02.2017 року. Зі змісту даного рішення суду вбачається, що згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу № 1258 від 24.10.2016р. [PERSON] має обмеження щодо самообслуговування, здатності до спілкування, здатності контролювати свою поведінку, потребує постійного регульованого стороннього догляду та допомоги. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також, Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основновоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. Як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 3 травня 2017 року по справі № 127/7336/17, [PERSON], [INFO], призначено опікуном [PERSON], [INFO] (а.с. 9-10). Дане рішення набрало законної сили 16.05.2017 року. З довідки МКП «ЖЕК №12» від 17.08.2017 року № 4437 вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS] разом з своєю дочкою [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Отже, з огляду на вищевказане суд приходить до висновку, що спільна донька сторін є інвалідом з дитинства та потребує постійного регулярного стороннього догляду, який здійснює позивач. Статтею 88 СК України визначено, що якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає. Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина-інвалід, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина. Відповідно до ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на утримання аліментів з відповідача, оскільки позивач проживає та здійснює догляд, опіку їх дитини-інвалідача, в зв'язку з чим не має можливості працевлаштуватися. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дружини, суд виходить з положень ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналогічна позиція висловлена в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». По справі встановлено, що доходи відповідача є нерегулярними, оскільки він працює не офіційно. Тому, відповідач має мінливий дохід. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача аліментів на її утримання обгрунтована, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь та утримання позивача аліменти в твердій грошовій сумі 500 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 19.09.2017 року на весь період проживання з нею дочки [PERSON], [INFO], та опікування нею. Згідно зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню 640,00 грн. судового збору. У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved