Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Заступник прокурора Чернівецької області, діючи в інтересах [PERSON], звернувся до суду з позовом до Моторно (транспортного) страхового бюро України з вимогою стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] страхове відшкодування в сумі 6014 грн. 30 коп., що є предметом позову. 20 жовтня 2014 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до поданої заяви просив стягнути з Моторно (транспортного) страхового бюро України на користь [PERSON] заборгованість по страховому відшкодуванню з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних у сумі 7553,46 грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. (а.с.79-81) Представник Прокуратури Дніпровського району міста Києва Сьомка С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог, з підстав викладених у позовній заяві, та додаткових пояснень, які долучено до справи. (а.с.187-190) Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, та заяві про збільшення позовних вимог, пояснив, що 14 жовтня 2007 року позивач, під час керування автомобілем «Деу Ланос», державний номер [NUMBER], по вул. Комарова в м.Чернівці, допустив наїзд на пішохода - малолітнього [PERSON], який вибіг на проїжджу частину дороги на пішохідному переході, внаслідок чого отримав тілесні пошкодження.. Постановою інспектора ВОДТП при ВДАІ УМВС України в Чернівецькій області Барбакара О.Г. від 04.12.2007 року в порушенні кримінальної справи за даним фактом відмовлено, на підставі постанови Садгірського районного суду м.Чернівці від 04.04.2008 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача за ст.124 КУпАП закрите, у зв'язку з спливу строку накладення адміністративного стягнення. В подальшому, на підставі рішення Першотравневого суду м. Чернівці від 24 квітня 2009 року, яке залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 03 березня 2010 року, позивачу присуджено виплатити [PERSON], матері малолітнього [PERSON], в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 6305,58 грн., та моральну шкоду - 500,00 грн., рішення суду позивачем виконано в повному обсязі. 29 березня 2011 року позивач, як особа, що відноситься до категорії громадян України, які визначені у п.13.1 ст.13 Закону України Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернувся до МТСБУ з заявою про компенсацію витрат понесених в рахунок відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 6898,63 грн., яка виплачена потерпілому на виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2009 року. За результатами розгляду його заяви, МТСБУ прийняло рішення виплатити позивачу в рахунок компенсації понесених витрат на лікування потерпілого [PERSON] в сумі 290,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 500,00 грн. Позивач не погоджується з прийнятим МТСБУ рішенням, вважає, що МТСБУ має в повному обсязі відшкодувати фактично понесені позивачем витрати, які виплачено на користь потерпілого, на підставі рішення суду, оскільки позивачем було надано всі необхідні документи, які підтверджують понесені витрати на лікування потерпілого, медичні документи, які підтверджують перебування потерпілого на лікуванні, обсяг витрачених коштів, які просить відшкодувати позивач, заявлені в межах ліміту відповідальності страховика, тому є всі законні підстави для визнання даного випадку страховим та виплатити позивачу страхове відшкодування. Зважаючи на викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по страховому відшкодуванню з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних у сумі 7553,46 грн., а також моральну шкоду, яка оцінена позивачем в розмірі 10000,00 грн., оскільки протиправна відмова страховика у виплаті страхового відшкодування негативно вплинула на душевний стан позивача, який вимушений був витрачати багато часу на отримання необхідних документів для виплати страхового відшкодування, звертатись за правовою допомогою для вирішення цього питання як в досудовому порядку, так і необхідністю підготувати документи для звернення з цим позовом до суду. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстави, викладених у письмових запереченнях на позов, які долучено до справи. (а.с.92-94) Заслухавши пояснення представника Прокуратури Дніпровського району міста Києва Сьомка С.М., позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі постанови Садгірського районного суду м.Чернівці від 04 квітня 2008 року провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо гр.[PERSON] закрите у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. (а.с.12) Як встановлено судом у мотивувальній частині постанови суду: « Згідно протоколу про адміністративне правопорушення №056914 від 19 жовтня 2007 року [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст.124 КУпАП, а саме: 14 жовтня 2007 року в м.Чернівці по вул. Комарова не надав перевагу пішоходам внаслідок чого допустив наїзд на пішохода». За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно частини другої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно вимог ч.1 ст.1199 Цивільного кодексу України, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкодиё зобов'язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. Як з'ясовано судом, на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24 квітня 2009 року, задоволено частково позов [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього сина [PERSON], [INFO], до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Судом присуджено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 6305 грн. 58 коп. та 500 гривень моральної шкоди. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 63 грн. 05 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. (а.с.26-30) Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2009 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2009 року в частині стягнення матеріальної шкоди скасовано: В позові [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди відмовлено. У решті рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2009 року залишено без змін. (а.с.31-34) Ухвалою Верховного Суду України від 03 березня 2010 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 26 серпня 2009 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди. В іншій частині рішення залишити без змін. (а.с.35-39) 16 квітня 2010 року Першотравневим судом м. Чернівці видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 6305 грн. 58 коп. та 500 гривень моральної шкоди, та понесених витрат по сплаті судового збору в розмірі 63 грн. 05 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 грн. (а.с.20) 13 вересня 2012 року державним виконавцем Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Мінтенко В.Г. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП 18844024) щодо примусового виконання виконавчого листа №2-306 виданого 16 квітня 2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 6898,63 грн., у зв'язку з виконанням на підставі п.8 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.21) Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до пункту 13.1 статті 13 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» учасники бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності, звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом. Таким чином, наведеним Законом встановлено особливості страхування цивільно-правової відповідальності окремих категорій України, зокрема, учасників бойових дій, та порядок відшкодування заподіяної ними шкоди. Судом встановлено, що [PERSON] є учасником бойових дій та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням Серія [NUMBER] видане 06 червня 2012 року. (а.с.9) Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( в редакції Закону, яка була чинна на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19 жовтня 2007 року) визначено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова-відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. (ст.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ) За нормою п. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Як передбачено п. 22.3 ст.22 цього Закону, потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Порядок виплати страхового відшкодування визначений ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Як передбачено у п.3.7.1, 3.7.3, 3.7.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", виплата страхового відшкодування здійснюється протягом одного місяця з дня отримання страховиком визначених у статті 35 цього Закону документів або в строки та в обсягах, визначених рішенням суду. При вирішенні питання про виплату страхового відшкодування у зв'язку із заподіяною особі шкодою страховик має право письмово вимагати від відповідного закладу охорони здоров'я відомості про діагноз, лікування та прогноз хвороби потерпілого, використовувати висновки судово-медичної експертизи, а також за необхідності отримати додаткову інформацію, направити потерпілого на медичне обстеження, відшкодовуючи всі пов'язані з цим витрати. Відомості, отримані страховиком про діагноз, лікування та прогноз захворювання потерпілого, є конфіденційними. Страховик має право здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги з ремонту пошкодженого майна, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Страховик здійснює компенсацію витрат страхувальника або особи, відповідальність якої застрахована, у разі, коли такі витрати здійснюються за згодою страховика. Якщо страхувальник або особа, відповідальність якої застрахована, здійснили такі витрати без попереднього погодження із страховиком, страховик має право відмовити у компенсації таких витрат або зменшити їх розмір з урахуванням вимог законодавства України про порядок відшкодування такої шкоди. 29 березня 2011 року [PERSON] подав до МТСБУ заяву про компенсацію витрат понесених в рахунок відшкодування шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 6898,63 грн., яка присуджена до сплати [PERSON] на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 24 квітня 2009 року, яке залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 03 березня 2010 року. (а.с.157) На підставі наказу МТСБУ від 03 серпня 2011 року за №1976 «Про відшкодування шкоди з фонду потерпілих [PERSON]», наказано Фінансовому управлінню сплатити на рахунок [PERSON] 290,70 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка виплачена [PERSON] на підставі платіжного доручення №3330 від 03 серпня 2011 року. (а.с. 104-105) На підставі наказу МТСБУ від 11 листопада 2011 року за №3005 «Про відшкодування шкоди з фонду потерпілих [PERSON]», наказано Фінансовому управлінню сплатити на рахунок [PERSON] 500,00 грн. за шкоду заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка виплачена [PERSON] на підставі платіжного доручення №4939 від 11 листопада 2011 року. (а.с.99, 100) Відповідно до ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", після розгляду страховиком наданих йому визначених у статті 35 цього Закону документів про дорожньо-транспортну пригоду страховик приймає рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті страхового відшкодування. Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення щодо прийнятого рішення. Якщо особа, яка має право на отримання відшкодування, не задоволена рішенням страховика щодо виплати страхового відшкодування, вона має право подати до МТСБУ скаргу про перегляд вищезазначеного рішення. Якщо прийняте МТСБУ рішення не задовольняє таку особу, то вона має право подати позов до суду щодо відшкодування шкоди в установленому законом порядку. Як роз'яснено у п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» , оскільки відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку з'ясовується судом першої інстанції, у зв'язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик. Зі змісту статей 23, 24 цього Закону вбачається, що шкодою, яка підлягає відшкодуванню страховиком, є шкода, пов'язана, зокрема з лікуванням потерпілого, а саме: обґрунтовані витрати, які пов'язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров'я, та інше. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я від 26.07.1999 № 184 "Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в стаціонарах лікувально-профілактичних закладів" обов'язковою документацією, що використовується в стаціонарах лікувально-профілактичних закладів, зокрема, є форма № 003/о "Медична карта стаціонарного хворого", форма № 003-4/о "листок лікарських призначень", форма № 005/о "Листок реєстрації переливання трансфузійних рідин" тощо. Зазначена документація являється основними медичними документами стаціонару, які заповнюються на кожного хворого. Ведеться у всіх лікарнях, стаціонарах диспансерів, клініках ВУЗів та НДІ, а також санаторіях. Дані медичної карти стаціонарного хворого дають можливість контролювати правильність організації лікувального процесу і використовуються для видачі довідкового матеріалу за запитами відомчих закладів (суд, прокуратура, експертиза тощо). Як роз'яснено у п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», страхове відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюються в порядку, передбаченому параграфом 2 глави 82 ЦК та розділом III Закону № 1961-IV. При цьому страховому відшкодуванню підлягають і додаткові витрати, зумовлені необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Потреба у додаткових витратах встановлюється висновком медико-соціальної експертної комісії. При вирішенні спорів про страхове відшкодування у наведених вище випадках суди повинні застосовувати положення Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» та враховувати відповідні роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з відповідними змінами та доповненнями). Відповідно до предмету позову, позивачем [PERSON] пред'явлено вимоги до Моторно (транспортного) страхового бюро України про виплату фактично понесених витрат в розмірі 6014,88 грн., які виплачено [PERSON], як особою виною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 жовтня 2007 року, на виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 24 квітня 2009 року. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до статті 14 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Зміст ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України не містить жодних застережень, які б надавали можливість за тих чи інших умов не виконувати судові рішення, які набрали законної сили. Зазначена норма Закону має імперативний характер і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає. Відтак, у разі провадження дій по примусовому виконанню судового рішення органами Державної виконавчої служби стягнення здійснюється з відповідача, сторони цивільного процесу, а не з його страховика, в такому випадку судове рішення не носить обов'язкового характеру для страховика, якщо він не є стороною у справі. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Моторно (транспортного) страхового бюро України про виплату страхового відшкодування в розмірі 6014 грн.88 коп., є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відносини, які виникли між сторонами даного спору регулюються положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" ( в редакції чинній на момент настання дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14 жовтня 2007 року), яким не передбачено право особи, відповідальність якої застрахована, вимагати від страховика, в даному випадку спеціального суб'єкта - Моторно (транспортного) страхового бюро України, відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з відшкодуванням заподіяної шкоди потерпілому, яка присуджена за рішенням суду. В той же час, суд вважає доведеним той факт, що МТСБУ правомірно прийнято рішення про виплату [PERSON], як особі винній у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, в рахунок компенсації понесених витрат на лікування потерпілої особи малолітнього [PERSON] в сумі 290,70 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 500,00 грн., з урахуванням положень п.37.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено право страховика відмовити у компенсації таких витрат або зменшити їх розмір з урахуванням вимог законодавства України про порядок відшкодування такої шкоди, якщо особа, відповідальність якої застрахована, здійснили такі витрати без попереднього погодження із страховиком. Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Так, позивачем [PERSON] окремо заявлені вимоги про стягнення з Моторно (транспортного) страхового бюро України на свою користь заборгованість по страховому відшкодуванню з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних у сумі 7553,46 грн., у зв'язку з несвоєчасною виплатою відповідачем страхового відшкодування, однак ці вимоги є похідними та залежать від визначення розміру страхового відшкодування, тому зважаючи на те, що судом не встановлено правових підстав для виплати позивачу страхового відшкодування, позов в цій частині не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Об'єктом зобов'язання є відшкодування, яке заподіювач зобов'язаний надати потерпілому. Зміст зобов'язання становлять право потерпілого і обов'язок заподіювача. Цим обов'язком є вчинення дій, за допомогою яких фізичне та психічне (душевне) благополуччя було б поновлено, право потерпілого - отримати таке відшкодування. Обов'язок заподіювача шкоди по її відшкодуванню виникає за певних юридичних фактів, до них належать: наявність моральної шкоди; неправомірні дії (бездіяльність) заподіювача; причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача і шкодою, що спричинена; вина заподіювача. Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов'язання. Отже порушенням договірних зобов'язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються. Враховуючи, що відносини, які виникли між сторонами спору, регулюються положеннями Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою передбачено підстави для відшкодування моральної шкоди, в той же час посилання позивача, як на підставі відшкодування моральної шкоди, на положення ст.23 Цивільного кодексу України, є безпідставними, оскільки між сторонами не виникли цивільно-правові відносини, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача пред'явлених до Моторно (транспортного) страхового бюро України в частині відшкодування моральної шкоди, яка оцінена позивачем в розмірі 10000,00 грн., та відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов Заступника прокурора Чернівецької області в інтересах [PERSON] до Моторно (транспортного) страхового бюро України про виплату страхового відшкодування, з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки в межах даного спору судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed