Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

18 грудня 2013 року [PERSON] звернулась до Краснолиманського міського суду суду з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини обґрунтовавши свої вимоги тим, що вона разом із [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з липня 2007 року по січень 2013 року. Під час перебування в фактичних шлюбних відносинах у них народилась дочка [PERSON], [INFO]. З січня 2013 року шлюбні відносини були припинені, з цього часу відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає участі у її вихованні не приймає та не визнає свого батьківства відносно цієї дитини. В засіданні суду позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити та навела доводи, аналогічні позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав своє батьківство відносно неповнолітньої [PERSON], не заперечував проти стягнення з нього аліментів, додатково вказав на існування у нього обов'язків щодо утримання іншої неповнолітньої дитини. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], яка належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи (а.с. 44), в судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи та подані сторонами документи, всебічно й повно з'ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм сімейні правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, і проти чого не заперечував відпоідач, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з липня 2007 року по січень 2013 року. [PERSON] народилась [INFO] в сел. Ямпіль Краснолиманського району Донецької області. Згідно з наданою позивачем копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER], виданого 28.08.2008 року виконавчим комітетом Ямпільської селищної ради міста Красний Лиман Донецької області, матір'ю [PERSON] є [PERSON], а як батько цієї дитини зазначений "[PERSON]" (а.с.5). Позивач пояснила, що такий запис органом реєстрації актів цивільного стану було внесено за її власною заявою з метою отримання в подальшому статусу одинокої матері. Згідно з довідкою виконавчого комітету Ямпільської селищної ради Краснолиманського району Донецької області від 14.06.2013 року № 945 малолітня [PERSON] мешкає в сел. Ямпіль спільно зі своєю матір'ю [PERSON], перебуває на її утриманні (а.с.7). Відповідач [PERSON] тривалий час не визнавав свого батьківства відносно неповнолітньої [PERSON], не надавав позивачу матеріальної допомоги на утримання дитини. За клопотанням позивача з метою встановлення наявності або відсутності кровного споріднення між відповідачем і неповнолітньою дитиною ухвалою суду було призначено судово-біологічну (молекулярно-генетичну) експертизу (а.с. 18-19). За повідомленням Донецького обласного бюро судово-медичних експертиз [PERSON] не прибув для проведення експертизи, що унеможливлює надання об'єктивних висновків (а.с. 29). Однак, в подальшому в судовому засіданні відповідач заявив про визнання свого батьківства відносно малолітньої [PERSON]. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ст. 181 СК України). Судом встановлена відсутність домовленості між позивачем та відповідачем домовленості відносно способу виконання обов'язків щодо утримання неповнолітньої [PERSON] та тривале ухилення відповідача від надання матеріальної допомоги на утримання цієї дитини. У разі відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. За змістом ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує, зокрема, наявність у платника аліментів дітей та обов'язку щодо їхнього утримання. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 20.03.2006 року по справі № 2-238/06 з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20.02.2006 року і до повноліття (а.с. 36-37). Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Судова практика виходить з того, що максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника відповідно до ч.3 ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"). Позивачем [PERSON] заявлена до [PERSON] вимога про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача. Заявлений позивачем розмір аліментних платежів, що належать стягненню з відповідача, цілком відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, на яких регулюються сімейні правовідносини згідно зі ст. 7 СК України, здатний забезпечити матеріальний добробут неповнолітньої дитини. Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову, не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача та вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають повному задоволенню. В зв'язку з тим, що судом задоволені позовні вимоги майнового та немайнового характеру, то відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі (243,60 х 2) 487,20 грн.

Outcome: approved