Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулось до Воловецького районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26.08.2008 року між ПАТ "ВіЕс Банк" (правонаступник ВАТ "Електрон Банк") та [PERSON] був укладений кредитний договір №KF51766 з додатками, згідно яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 37\~000 (тридцять сім тисяч) доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 25.08.2033 року. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором № KF51766 від 26.08.2008 року між позивачем та [PERSON], укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Воловецького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1317 згідно яким іпотекодавець надав в заставу позивачу нерухоме майно, а саме: квартиру № 8, загальною площею 75,30 кв.м., житловою площею 52,20 кв.м., яка знаходиться за адресою: вул. Пушкіна, 1 в смт. Воловець Закарпатської області. Посилався на те, що відповідач [PERSON] не дотримувався графіку погашення кредиту та допустив виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 11 серпня 2015 року становить 26 604,88 доларів США, з яких 24 814,68 доларів США, що еквівалентно 527\~633,32 гривень - заборгованості по кредиту; 1\~623,15 доларів США, що еквівалентно 34 512,96 гривень - заборгованості по відсотках. Зазначав, що згідно з п.6.2 та 6.3 кредитного договору за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання. Пеня за відповідачем станом на 03.04.2017 року становить 167,05 доларів США, що еквівалентно 3\~551,98 гривень. Враховуючи, що відповідач не виконує взяті на себе зобовязання перед позивачем, останній просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, на квартиру № 8, загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: вул. Пушкіна, 1 в смт. Воловець Закарпатської області. Представник позивача ТОВ «ВіЕс Банк» [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача адвокат [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Свою позицію мотивував тим, що: сума заборгованості відповідача перед банком не доведена належними та допустимими доказами; позивач не визначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, в порядку передбаченому\~ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Заперечуючи проти доводів представника відповідача щодо обовязкового визначення початкової ціни предмета іпотеки для подальшої його реалізації, представник позивача зазначав, що згідно з 1.4. Іпотечного договору предмет іпотеки оцінено сторонам в сумі 230\~000 гривень, а тому оцінки майна субєктом оціночної діяльності не потрібно. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що 26.08.2008 року між ПАТ "ВіЕс Банк" (правонаступник ВАТ "Електрон Банк") та [PERSON] був укладений кредитний договір № KF51766 з додатками, згідно з яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 37\~000 (тридцять сім тисяч) доларів США, з кінцевим строком погашення не пізніше 25.08.2033 року. 26 серпня 2008 року між ПАТ "ВіЕс Банк" та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Воловецького районного нотаріального округу [PERSON], згідно з яким іпотекодавець надав в заставу позивачу нерухоме майно, а саме: : квартиру № 8, загальною площею 75,3 кв.м., житловою площею 52,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: вул. Пушкіна, 1 в смт. Воловець Закарпатської області. Досліджуючи надані представником позивача докази на підтвердження заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором суд встановив наступне. На підтвердження розміру заборгованості відповідачка позивач надав розрахунок загальної заборгованості станом на 11 серпня 2017 року. Це розрахунок викладений в документі довільної форми, в якому зазначено суми заборгованості за лютий-липень 2017 року. Сума простроченої заборгованості по тілу кредиту становить 0,00 доларів США (а.с.7). Сума заборгованості по кредиту становить 24\~814,68 доларів США. У розрахунку відсутнє посилання на документи первинного бухгалтерського обліку, на підставі яких таких розрахунок зроблений. Проценти за користування кредитом нараховано за період з 26 серпня 2008 року по 10 серпня 2015 року з яких станом на 11 серпня 2015 року несплачена сума за період лютий-серпень 2015 року складає 1\~623,15 доларів США також без посилання документи первинного бухгалтерського обліку. У розрахунку не міститься підстав для визначення зазначених сум, розрахунок не містить прізвища та ініціалів особи, яка здійснила розрахунок, не зазначено посади такої особи та відсутній підпис посадової особи. Під розрахунком зазначено тільки прізвище особи, яка виготовила документ. Крім позовної заяви та розрахунку заборгованості, всі документи подані від імені позивача в фотокопіях, які належним чином не засвідчені. У відповідності з ч.2\~ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим кодексом. Такі ж вимоги до подання письмових доказів містила і ч.2\~ст.64 ЦПК України\~(в редакції станом на час подання позовної заяви 11.08.2015 року). Відповідно до ч.1\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За ч.1\~ст. 78 ЦПК України\~суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Враховуючи вищенаведені обставини які стосуються форми і змісту Розрахунку суми заборгованості, подання позивачем не засвідчених належним чином копій документів, а також вимоги закону щодо належності та допустимості доказів суд дійшов висновку, що факт заборгованості відповідача за кредитним договором не підтверджено належними та допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки суд, крім вищеназваних обставин, враховує наступне. Відповідно до\~статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені\~статтею 554 ЦК України. Відповідно до ч.1\~ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно з ч.1\~ст. 12 Закону України «Про іпотеку»\~(далі\~Закон) у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. За ч.1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею цього. Відповідно до ч. 1 статті 39 Закону , у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею цього; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У ч.6 ст. 38 Закону закріплено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Згідно з п. 1.4 Іпотечного договору від 28 серпня 2008 року (а.с. 16) предмет іпотеки за цим договором оцінено сторонами у 230 000 грн., тобто вартість майна оцінено станом на час укладення договору. Проте, суд бере до уваги, що у матеріалах справи відсутні докази визначення початкової ціни за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом оцінки майна субєктом оціночної діяльності, яка повинна бути на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, тобто на квартиру станом на час звернення до суду з позовом. Відсутність початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації свідчить про наявність ризиків порушення прав відповідача, майно якого позивач пропонує продавати за ціною визначеною в договорі, яка через інфляцію може виявитися значно нижчою від звичайної ціни на цей вид майна (квартири), як цього вимагає ст. 38 Закону. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. При вирішенні справи суд керується правовим висновком Верховного Суду України, в справі № 6-2284цс16 від 01 березня 2017 року щодо застосування ст. 39 Закону. За змістом частини першої\~статті 39 цього Закону\~в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм статей\~38,\~39 Закону України «Про іпотеку», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми\~статті 39 Закону України «Про іпотеку»\~встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою\~статті 38 цього Закону. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою\~статті 38 Закону України «Про іпотеку». У даній справі позивач не визначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, в порядку передбаченому ч.6\~ст. 38 Закону України «Про іпотеку», тобто не довів обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. На підставі досліджених судом доказів суд встановив, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт заборгованості відповідача за кредитним договором, не визначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, в порядку передбаченому\~ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а тому суд визнав, що позов задоволенню не підлягає через недоведеність обставин, які мають значення для справи.

Outcome: dismissed