Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 27 липня 2017 року звернувся в суд з позовом до ПАТ «Банк Михайлівський», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON], який неодноразово уточнював. В своїх заявах посилався на те, що в 2015 року між ним та ПАТ «Банк Михайлівський» були укладені договори, \~ за умовами яких передавав у власність банку грошові кошти в розмірі 20000 грн. та 65000 грн. В подальшому 18 травня 2016 року йому було запропоновано пролонгацію, грошові кошти банк не повернув, а було укладено договір № 980-000241559 на розміщення в банку строкового вкладу «Суперкапітал» на суму 80000 грн., у звязку з чим ним було внесено грошові кошти в розмірі 15000 грн. додатково до суми коштів в розмірі 65000 грн. Вказував, що договір № 980-000241559 був укладений не з ПАТ «Банк «Михайлівський», а з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр». Також в своїй позовній заяві посилався на те, що з травня 2016 року ПАТ «Банк «Михайлівський» віднесений до категорії неплатоспроможних, введено тимчасову адміністрацію, його проінформовано про те, що до реєстру вкладників не включений. В своїй заявах просив суд визнати неправомірними дії відповідачів щодо відмови у поверненні йому грошових коштів в розмірі 80000 грн., визнати недійсним договір від 18 травня 2016 року № 980-000241559 та стягнути з відповідачів на його корить 80000 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали подані до суду заяви, посилаючись на викладені в них обставини. Представник позивача уточнив, що суму грошових коштів в розмірі 80000 грн. просить стягнути з відповідачів в порядку ст. 228 ЦК України. Інші особи в судове засідання своїх представників не направили, будучи повідомлені про час та місце розгляду справи, надали до суду свої письмові заперечення. Суд, заслухавши пояснення та обґрунтування позивача та представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 18 травня 2016 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» укладено договір № 980-024-000241559, за умовами якого позивач надає товариству грошові кошти в розмірі, порядку та на строк, що передбачені договором, а ТОВ зобовязується повернути кошти та виплатити проценти. Згідно з п. 1.2. зазначеного договору сумою грошових коштів за договором є кошти в розмірі 80000 грн., які передаються на строк не більше 181 дня по 15 листопада 2016 року зі сплатою процентів в розмірі 33,54 % річних. Як встановлено дослідженими в справі доказами, позивачем [PERSON] на виконання умов зазначеного договору від 18 травня 2016 року на рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» були внесені грошові кошти в розмірі 80000 грн. (15000 грн. готівкою на поточний рахунок, а 65000 грн. за рахунок повернутих грошових коштів ПАТ «Банк «Михайлівський» за договором від 18 листопада 2015 року). Згідно з платіжним дорученням № 26285 від 19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» повернув кошти в розмірі 80000 грн. згідно договору № 980-024-000241559 від 18 травня 2016 року [PERSON] на рахунок, відкритий в ПАТ «Банк Михайлівський». Також, як встановлено судом, відповідно до рішення Правління Національного банку України від 12 липня 2016 року № 124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12 липня 2016 року № 1213 «Про початок процедури ліквідації «ПАТ «Банк Михайлівський», призначено уповноважену особу Фонду. Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 1702 від 01 вересня 2016 року змінено уповноважену особу Фонду, якій делегуються повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» та призначено [PERSON] Судом також встановлено, що позивач [PERSON] від ПАТ «Банк «Михайлівський» отримав повідомлення від 21 вересня 2016 року про те, що він не включений до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування з отриманням повідомлення Уповноваженої особи про нікчемність транзакції про переказ коштів, здійснений ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19 травня 2016 року в сумі 80000 грн. з призначенням платежу повернення коштів згідно з договором № 980-024-000241559 від 18 травня 2016 року на рахунок , що належить [PERSON] Звертаючись до суду з відповідним позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, позивач [PERSON] просить суд визнати недійсним саме договір № 980-024-000241559 від 18 травня 2016 року, що був укладений між ним та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр». При цьому не оскаржує дії Уповноваженої особи щодо визнання транзакції про переказ коштів нікчемною та про не включення до реєстру вкладників. Разом з тим, на нормами законодавства зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним. За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 228 ЦК України, на яку позивач посилається в поданій до суду уточненій позовній заяві, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 р. у справі N 6-1528цс15). Як встановлено судом, договір № 980-024-000241559 від 18 травня 2016 року був укладений та підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Дослідженими в справі доказами не встановлено підстав для визнання недійсним договору № 980-024-000241559 від 18 травня 2016 року. Окрім того, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору, позивач не заявляє жодних позовних вимог до ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», який є стороною такого договору, а заявляє вимоги саме до ПАТ «Банк Михайлівський», з яким в дані правовідносини не вступав. На підставі викладеного, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним договору № 980-024-000241559 від 18 травня 2016 року, що був укладений між позивачем та ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», а вимоги позивача в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання договору недійсним, відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів грошових коштів в розмірі 80000 грн. в порядку ст. 216 ЦК України, як застосування правових наслідків недійсності правочину, на що посилався представник позивача в судовому засіданні. Окрім того, при вирішенні позовних вимог [PERSON] про визнання неправомірними дій по неповерненню коштів в розмірі 80000 грн. суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах. Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Оскільки на час вирішення даної справи судом у банку ПАТ «Банк Михайлівський» вже розпочато процедуру ліквідації, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (Правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2015 року у справі N 6-2001цс15, у справі за N 6-1123цс16). В той же час, як встановлено судом, в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" позивач [PERSON] до реєстру вкладників, що мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду гарантування, не включений. Звертаючись до суду з позовом за захистом свого права, позивач відповідне рішення Уповноваженої особи про визнання нікчемними проведеної операції по перерахуванню коштів, а також про невключення до реєстру не оскаржує. Тому суд, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. У звязку з відмовою [PERSON] в задоволенні позовних вимог відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають йому відшкодуванню. Окрім того, вирішуючи питання щодо відшкодування позивачу витрат в розмірі 2650 грн., судом враховуються норми ст. 84 ЦПК України, згідно з яким витратами на правову допомогу є витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Представник позивача [PERSON] був допущений до участі в справі саме як представник позивача за довіреністю (а.с. 58), не є фахівцем в галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги в розумінні ст. 56 ЦПК України, тому витрати позивача в розмірі 2650 грн. не є витратами на правову допомогу.

Outcome: dismissed