Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

В квітні 2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.12.2005 розірвав шлюб з [PERSON] , і одразуж пішов проживати до [PERSON] на її запрошення за адресою: [ADDRESS] . Відповідачка повідомила, що має інше нерухоме майно, окрім квартири, в якій дозволила йому проживати, та вибула не повідомивши своєї адреси. З 2005 року на зв`язок не виходила, квартирою не цікавилась, участі в утриманні квартири та прибудинкової території не приймала, комунальні платежі не сплачувала, самоусунулась від виконання обов`язків власника. Всім цим займався він особисто, окрім того за власний рахунок проводив ремонт квартири. Оскільки він є добросовісним набувачем, просить визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився. В наданій суду заяві його представник [PERSON] просив розглянути справу в його відсутності. Позовні вимоги підтримав. Проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, причин неявки не повідомила. Відзиву не надала. Повідомлялась про розгляд справи за місцем її реєстрації. У відповідності до частини другої ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи технічними засобами не фіксувався. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню за наступних підстав. Згідно свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.07.1996, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту ОСББ "Фенікс+3" власниця квартири [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , за вказаною адресою фактично не проживає з 2003 року. [PERSON] сплачує комунальні платежі за адресою: [ADDRESS] , про що свідчать квитанції за 2009-2019 роки(а.с. 18-43). Договір про надання газопостачання, договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] заключені [PERSON] 21.05.2009(а.с. 44-48). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 407 від 15.12.2005(а.с.14). Як вбачається з паспорту позивача, [ADDRESS] [PERSON] . Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в своїх письмових поясненнях суду вказали, що [PERSON] близько 14 років проживає по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на її запрошення. Утримує квартиру в належномі стані, сплачує комунальні платежі. [PERSON] близько 14 років в квартирі не проживає, та нею не цікавилась. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані ЦК України. Статтею 3 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), зокрема, передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності ст. 335 ЦК України, безхазяйною є річ, яка немає власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставіст. 344 ЦК Україниможливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності володіння. За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено. Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положеннястатті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з п.13 зазначеної Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертоїстатті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. А у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 27 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що [PERSON] в 2005 році правомірно, добросовісно заволодів чужим майном та добросовісно протягом більше десяти років продовжує відкрито, безперервно ним володіти, а тому необхідно захистити майнові права позивача шляхом задоволення позову. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного та ст. ст. 16, 328, 344, 397 ЦК України,

Outcome: approved