Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась 10 червня 2019 року до Дзержинського міського суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особа Торецька Державна нотаріальна контора, Костянтинівська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу понад 5 років, визнання права власності. В позовній заяві позивач посилається на те, що вона з серпня 1996 року по 18 [INFO] 2018 року проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки в цьому не було потреби. Від шлюбу у них є син [PERSON] , 1998 року народження. Проживали вони сумісно за адресою: [ADDRESS] . За час проживання однією сім`єю вони придбали: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , вартість 3000 грн., автомобіль ВАЗ 21015 СПГ, рег. [NUMBER] , 2005 р. випуску, вартість 10000 грн. у 2006 році, у 2011 році транспортний засіб марки "Опель" модель Vivaro, 2003 року випуску, вартість 30000 грн., у 2017 році квартиру [ADDRESS] , вартість 42000 грн., у 2017 році житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] , вартістю 1000 грн. Крім того, [PERSON] мав у власності двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, витрати на його поховання несла вона. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно. Загальна вартість майна, набутого ними за час спільного проживання складає 124000 грн. Спадкоємцями померлого є [PERSON] та [PERSON] . Вона проживала з [PERSON] однією родиною з 1996 року по день його смерті. Вони вели спільне господарство, у них були спільні витрати, вони сумісно купували майно для спільного користування, сумісно брали участь у витратах на утримання житла, його ремонт та інше. Вони були пов`язані спільним побутом, інтересами, мали спільні права та обов`язки. У них були сімейні стосунки. Майно придбане внаслідок спільної їх з [PERSON] праці, спільних трудових зусиль, внаслідок яких вони одержали спільні доходи, об`єднані для набуття цього спільного майна, веденням спільного господарства, побуту та бюджету. Встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю з [PERSON] з серпня 1996 року по день смерті останнього [INFO] має для неї юридичне значення, оскільки цей факт породжує юридичні наслідки, а саме, визнання за нею права власності на 1/2 частку у спільному майні. Вартість 1/2 частки майна становить 62000 грн. Просить суд встановити факт проживання із [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років ( з серпня 1996 року по 18 листопада 2018 року). Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку майна спільно набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , а саме, житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , автомобілю ВАЗ 21015 СПГ, рег. [NUMBER] , 2005 р. випуску, транспортного засобу марки "Опель" модель Vivaro, 2003 року випуску, квартири [ADDRESS] , житлового будинку [ADDRESS] ; земельної ділянки загальною площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS] . Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 11 червня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю понад п`яти років, визнання права власності було передано за територіальної підсудністю до Дружківського міського суду (а.с.67-68). Позивач, не погодившись із ухвалою Дзержинського міського суду подала на ухвалу апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду 14 червня 2019 року (а.с.76-77). 02 липня 2019 року ухвалою Донецького апеляційного суду апеляційна скарга [PERSON] була залишена без руху для усунення недоліків (а.с.83-84). Постановою Донецького апеляційного суду від 17 липня 2019 року ухвала Дзержинського міського суду була залишена без змін (а.с.97-100). 07 серпня 2019 року по даній позовній заяві було відкрито провадження Дружківським міським судом та справу призначено до підготовчого засідання на 13 вересня 2019 року (а.а107-108). Ухвалою Дружківського міського суду від 07 жовтня 2019 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду на 18 листопада 2010 року (а.с.124-125). Позивач [PERSON] у судове засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник позивача Бунін О.І. у судове засідання з`явився, зазначив, що наполягає на позовних вимогах у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та пояснення, відповідно до яких, він визнає позовні вимоги у повному обсязі, не заперечує проти їх задоволення (а.с.117-118). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, просила допустити в якості її представника [PERSON] , позовні вимоги не визнала, вказавши, що з 2017 року [PERSON] проживав разом із [PERSON] , яка його поховала та сплатила усі витрати (а.с.132). Представник відповідача [PERSON] у судове засідання з`явилась, позовні вимоги не визнала, пояснивши, що з 2017 року [PERSON] мешкав однією родиною з [PERSON] у м.Дружківка, про що їм достеменно відомо. Вона же його поховала, сплачувала усі відповідні платежі та повідомила їм про його смерть. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник третій особи Торецька державна нотаріальна контора у судове судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, судовими повістками, заяву про відкладення розгляду справи не надали, поважність причини пропуску строку суду не повідомили (а.с. 142, 150, 162). Представник третій особи Костянтинівська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували (а.с.128,133-134,140-141). Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON] ,представника позивача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судом встановлено, що з серпня 1996 року по червень 2017 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в будинку [ADDRESS] , це підтверджується довідкою від 11 березня 2019 року Залізної міської ради про склад сім`ї, актом про проживання від 18 березня 2019 року, складеного головою улічного комітету, відміткою про реєстрацію у паспорті [PERSON] , квитанціями про оплату комунальних послуг за вищезазначеною адресою, листами родини, знімками, на яких зображена родина [PERSON] та [PERSON] , показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.17,18,19,27-31, 33-53,54-57). Під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується актовим записом № 9 від 04 березня 1998 року зробленого виконкомом Артемівської міської ради м. Дзежинська Донецької області (а.с.16). [INFO] [PERSON] помер у м. Дружківка у віці 52 роки, що підтверджується актовим записом про смерть від 20 листопада 2018 року (а.с.20). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді: квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2017 року (а.с.22-23), житлового будинку [ADDRESS] , належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2017 року (а.с.24), земельна ділянка кадастровий номер 1411700000:00:006:0204, яка розташована за адресою [ADDRESS] ,відповідно до договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2017 року (а.с.25), легковий автомобіль ВАЗ 21150 СПГ державний номер [NUMBER] , 2005 року випуску (а.с.26), відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 146276242 від 21 листопада 2018 року [PERSON] також належав житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про спадщину від 16 червня 2009 року (а.с.11). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом наведеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15. Прикінцевими положеннями Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Таким чином, суд може встановити факт спільного проживання сторін лише з 01 січня 2004 року, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження своїх вимог про те, що сімейні відносини [PERSON] та [PERSON] тривали до часу його смерті, тобто до [INFO] суду не надано жодного доказу. Крім того, ці доводи позивача спростовуються наданими суду доказами. Так сама позивач, у своїх поясненнях повідомила суду, що у червні 2017 року у них відбулась свара з [PERSON] і вони перестали постійно проживати разом, він то уходив, то приходив. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , пояснили, що вони були у дружніх стосунках з родиною [PERSON] та [PERSON] , вони часто святкували разом, їздили до крамницям за покупками. [PERSON] піклувався про сина [PERSON] . Їм відомо, що усі гроші були у [PERSON] , але розраховувався [PERSON] . Однак, їи відомо про родині стосунки [PERSON] та [PERSON] до 2017 року. Потів відомо, що у [PERSON] з`явилась інша жінка. Помер [PERSON] [INFO] у м.Дружківка, тоді як позивач в цей час мешкала у [ADDRESS] , усі витрати на поховання несла [PERSON] . Відповідно до акту голови правління ЖБК "Березка" підтверджено, що в квартирі [ADDRESS] з 01 серпня 2017 року по 18 люте 2018 року фактично проживали та вели спільне господарство [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.158). Актом від 06 грудня 2018 року, складеного головою селищної ради встановлено, що на час смерті [PERSON] проживав разом з [PERSON] по [ADDRESS] та вели спільне господарство (а.с.159). Відповідно до договору-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON] 19 листопада 2018 року о 13.00 год. витрати на поховання понесла [PERSON] у сумі 1175 грн., оплачено 21 листопада 2018 року (а.с.160). Накладною № 15 підтверджується, що [PERSON] 19 листопада 2018 року оплатила помінальний обід у розмірі 9141 грн. (а.с.161). Також [PERSON] оплатила послуги заховання 18 листопада 2018 року у розмірі 6002 грн. (а.с.167). Таким чином, суд, вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги у частині встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по [INFO] . Судом встановлено, що за цей час [PERSON] придбав транспортний засіб ВАЗ 21150 СПГ державний номер [NUMBER] року випуску, а саме, 20 лютого 2009 року (а.с.26). На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину даного транспортного засобу позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на його придбання. Суд, таких доказів не отримав. Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного кодексу Української РСР і статтею14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 Житлового кодексу Української РСР обов`язок. Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд виходить з безпідставності позовних вимог [PERSON] щодо визнання спірного рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлових будинків, земельної ділянки, квартир, транспортних засобів, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене спірне майно було набуте [PERSON] та [PERSON] внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Outcome: partial