Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до відповідачів про звернення стягнення, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно укладеного договору № CVMWGK00000014 від 11 липня 2006 року [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 40000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08 липня 2021 року. Зазначає, що 10 червня 2011 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору № CVMWGK00000014 від 11 липня 2006 року, відповідно до якого виклали п. 1.1 у відповідності діючого договору позичальника, де банк зобов'язувався надати кредитні кошти позичальнику у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 45153,17 доларів США на строк до 08 липня 2021 року, включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, сторони, 12 липня 2006 року, уклали договір іпотеки №CVMWGK00000014, згідно якого [PERSON] надав в іпотеку квартиру, яка розташована в [ADDRESS], що належить йому на підставі договору купівлі-продажу. Посилається на те, що протягом дії кредитного договору відповідач взяті на себе зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, в результаті чого станом на 04 липня 2013 року виникла заборгованість в сумі 58811,52 доларів США, що відповідно до розпорядження НБУ від 04 липня 2013 року складає 469904,04 гривні, а тому просив задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги в повному обсязі та просила задовольнити позов, звернувши стягнення на предмети іпотеки, а саме квартиру, що знаходиться в [ADDRESS], яка належить [PERSON] Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та просив відмовити за безпідставністю, посилаючись на заперечення поданого на позовну заяву де вказує, що заявлений позов є передчасним, оскільки право вимоги позивача ще не настало, а платежі не можуть вважатися простроченими. Також, вказав, що між сторонами 10 червня 2011 року укладено додаткову угоду, в якій зафіксовано новий графік здійснення платежів, де зазначено, що терміном повернення кредиту вважається 1460 день з моменту виникнення порушення, а починаючи з 1461 дня - заборгованість вважається простроченою. Співвідповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, вказуючи на те, що частину заборгованості вони уже сплатили і у них, є ще термін погашення до 2021 року, та просила відмовити у стягненні на предмет іпотеки, оскільки іншого житла у них не має. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак в матеріалах справи від неї наявна заява про розгляд справи без її участі, де вказує що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що у вказаній квартирі, яка є предметом іпотеки, проживають малолітні діти, що є порушенням їхніх майнових прав. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно з укладеного договору № CVMWGK00000014 від 11 липня 2006 року [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 40000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08 липня 2021 року. 10 червня 2011 року між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору № CVMWGK00000014 від 11 липня 2006 року, відповідно до якого виклали п. 1.1 у відповідності діючого договору позичальника, де банк зобов'язувався надати кредитні кошти позичальнику у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 45153,17 доларів США на строк до 08 липня 2021 року, включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % річних. Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Кіцманського районного нотаріального округу, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. 12 липня 2006 року, Пат КБ «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки №CVMWGK00000014, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідно до якого останнім, в іпотеку передано квартиру, загальною площею 66,40 кв.м., житловою площею 42,60 кв.м., яка розташована в [ADDRESS]. Зобов'язання, щодо своєчасного повернення кредиту та плати за його користування відповідач за вказаним договором належним чином не виконував, як наслідок з рахунку загальної суми заборгованості вбачається, що сума заборгованості станом на 04 липня 2013 року виникла заборгованість в сумі 58811,52 доларів США, яка складається з: 39837,07 доларів США - заборгованість за кредитом, 10498,27 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1698,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 6777,58 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цивільного законодавства у встановлений строк. Одним з видів забезпечення зобов'язання, згідно вимог ст.ст. 546, 549-552 ЦК України, є пеня - неустойка що стягується з боржника і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. З положень ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми та інше. Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.577 ЦК України, якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст.589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України звернення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.2 ст.590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) в разі коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно п.1 Договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя, в разі невиконання відповідачем своїх зобовязань по кредитному договору, одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого в іпотеку майна. Відповідно до приписів ст.33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею ст.35 ч.1 ЗУ «Про іпотеку», встановлено, що в разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Таким чином, законодавець зазначив необхідною умовою початку звернення стягнення на предмет іпотеки, надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення. З матеріалів справи вбачається, що вимога з повідомленням про повернення суми кредиту та у разі його не виконання, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців з квартири від 03 грудня 2013 року направлена відповідачам, що підтверджується розписками про отримання рекомендованого повідомлення, однак у передбачений тридцятиденний строк ними не виконана. Суд відзначає, що сторони по справі, і відповідно іпотечного договору, передбачили вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, в частині можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки; - продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», з наданням іпотекодержателю права укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця. Частина 1 статті 38 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Згідно ч.1 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ст. 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового регулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У пункті 43 постанови ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону № 898-IV виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Відповідно до п.44 постанови пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року, будь-які дії, вчиненні без згоди іпотекодержателля після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловоу будинку, народження дитини після укладеного договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Таким чином, банком виконані обовязки, передбачені чинним законодавством та договором щодо направлення повідомлення іпотекодавцю, а отже, наявні правові підстави для виселення відповідачів з будинку. Оскільки позивачем були виконані усі вимоги, передбачені ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст.109 ЖК України для примусового виселення мешканців, а саме, після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки банком на адресу відповідача було направлено повідомлення про добровільне виселення з житла, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою про добровільне звільнення відповідачем будинку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог банку про виселення відповідачів з житлового будинку. Тому, суд вважає, що вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, розташовану в [ADDRESS] підлягає задоволенню, а саме звернути стягнення на квартиру шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будя-яким способом з іншою особою-покупцем, як визначеного банком саме такого способу реалізації предмету іпотеки. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення із стягненням з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 35, 38-40 ЗУ "Про іпотеку ", ст.ст.526, 530, 536, 575, 589-591, 610, 1050, 1054 ЦК України,ч. 4 ст. 9, ч. 3 ст. 109 ЖК України, ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30 березня 2012 року,

Outcome: approved