Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом,зазначив,що перебував з відповідачем в шлюбі з 1999 року по 23 серпня 2011 року. Зазначив,що в період шлюбу - 13 липня 2003 року - вони придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS],яка є їх спільною сумісною власністю. Просив поділити квартиру,визнати за кожним право власності на 1/2 частину вказаної квартири.Зазначив,що він не пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав як власника дізнався 4 вересня 2014 року з позовної заяви відповідача про визнання його таким,що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали повністю, обгрунтувавши його наведеними в позовній заяві обставинами.Позивач додав,що спірна квартира купувалася ними разом за спільні кошти,оскільки він позичав для придбання квартири 3000 доларів США. Також в рахунок придбання спірної квартири батьками відповідача була продана квартира в м.Житомирі, в якій вони з відповідачем проживали та яка була ним перебудована за рахунок власних коштів та праці. Йому невідомо про дарування відповідачу батьками коштів в сумі 14000 грн. та про наявність рішення Корольовського районного суду м.Житомира він дізнався тільки в ході розгляду цієї справи. Вони спільно близько 9 років проживали в спірній квартирі,за спільні кошти та за рахунок його праці в ній був зроблений ремонт. Він зареєстрований в даній квартирі та іншого житла не має. В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали, пояснили,що рішенням Корольовського районного суду Житомирської області від 10 липня 2014 року визнаний дійсним договір дарування їй [PERSON] коштів в сумі 14000 грн.Саме за ці кошти була придбана спірна квартира та оскільки кошти були подаровані,вважає її своєю особистою власністю.Зазначила,що на її думку позивачем пропущений строк позовної давності,оскільки він добровільно залишив квартиру в червні 2011 року,тому саме з цього часу повинен рахуватися початок строку позовної давності. Додала,що крім того вважає,що позивач з часу розлучення не сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дочки та вимоги про визнанні права власності на квартиру повинні бути зараховані в рахунок вимог по сплаті аліментів.Вважали,що до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми СК України. Просили в задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог,або у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Спірні правовідносини виникли з сімейних відносин і регулюються ст.ст.28,29,44 Кодексу про шлюб та сім'ю України (в ред.1969 року),Розділом VII Прикінцевих положень СК України. Згідно Розділу VII Прикінцевих положень СК України норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин,які виникли після набрання ним чинності,тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин,які вже існували на зазначену дату,норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків,що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК. При вирішенні спору суд керується нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України (в ред.1969 року). Згідно ст.44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Згідно ст. 22 КпШС України,майно,набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ,набута за час шлюбу,крім речей індивідуального користування,є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.2 ст.28 КпШС України суд може визнати майно,нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України",який втратив чинність з 21 грудня 2007 року,роз'яснено,що,вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна,наявного на час припинення спільного ведення господарства,з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25,27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно,яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна,нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Судом встановлено,що сторони перебували в шлюбі з 1999 року по 23 серпня 2011 року. В період шлюбу,а саме 13 липня 2003 року,ними було придбано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] року (а.с.20-21). Зазначені обставини підтверджені в судовому засіданні дослідженими письмовими доказами та вважаються судом доведеними. Згідно паспорту позивача він зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 5 серпня 2003 року по даний час (а.с.7). Таким чином, сукупність вищевказаних доказів свідчить про те,що в період з 13 липня 2003 року і до реєстрації розірвання шлюбу,тобто до серпня 2011 року,сторони проживали однією сім'єю : разом придбали та ремонтували квартиру,разом проживали в ній та вели спільне господарство та виховували дитину. Покази допитаних судом свідків з обох сторін,при вирішенні справи суд до уваги не приймає,оскільки всі вони є родичами та близькими друзями сторін та зацікавленні в вирішенні справи. З правової позиції Верховного Суду України,викладеної ним в постанові від 19 червня 2013 року по справі № 6-55ц13 вбачається,що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Таким чином суд вважає,що договір дарування був укладений відповідачем в інтересах сім'ї. Аналогічна позиція міститься у висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2012 р. - спори, що виникають із сімейних правовідносин п.4 : " У разі якщо одним із подружжя під час шлюбу (чинного на час виникнення спірних правовідносин) придбано будинок, то в силу статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на частину будинку (постанова Верховного Суду України від 11 червня 2012р. у справі №6-66цс11)". Доводи відповідача та її представника про те,що сторони квартира була придбана відповідачем на подаровані їй кошти та є її особистою власністю,суд відхиляє,оскільки предметом договору дарування є кошти,а не квартира. Відповідач на свій розсуд розпорядилася подарованими їй коштами - внесла їх в спільне майно квартиру. Той факт,що спірна квартира була придбана в інтересах сім'ї,на думку суду свідчить те,що подружжя [PERSON] разом проживали в ній на протязі восьми років. Позивач в даний час іншого житла не має. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Доводи відповідача та її представника про те,що на час звернення до суду минув строк позовної давності,суд відхиляє,оскільки відповідно до ст.ст.22, 28 та 29 КпШС України 1969 року (норми, що діяли на час придбання сторонами спірної квартири) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; в разі поділу вказаного майна, їх частки визнаються рівними; якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, це питання вирішується судом. Аналогічним чином дане питання врегульовано ст.ст.60, 61 та 70 СК України. Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" - початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст.72 СК). Отже, початок позовної давності для вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя обчислюється від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У своєму позові позивач зазначив, що він звернувся до суду одразу після того, як відповідач в вересні 2014 року звернулася до суду з позовом про визнання його таким,що втратив право користування жилим приміщенням в спірній квартирі. Доводи відповідача та її представника про те,що вимоги про визнання права власності на нерухомість повинні бути зараховані з вимогами про стягнення аліментів,суд відхиляє,оскільки згідно ст.190 СК України,між сторонами повинен бути укладений нотаріально посвідчений договір про зарахування вимог про стягнення аліментів та правом на нерухомість. Зазначений договір між сторонами відсутній. Оцінивши докази в їх сукупності,суд задовольняє позов в повному обсягу. Вирішуючи питання про поділ спірного майна в натурі,суд виходить з реальної можливості поділу такого майна між сторонами з тим, щоб їх права не були порушені. При поділі домоволодіння в натурі така можливість передбачає залучення спеціальних знань у галузі будівництва. Разом з тим в судовому засіданні сторони не скористалися наданим їм правом обґрунтовувати свої вимоги висновками компетентних осіб - зокрема експертів,оскільки клопотання про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи сторонами заявлено не було. Враховуючи наведене,суд розподіляє спільне майно подружжя : визнає за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS];визнає за [PERSON] право власності на 1/2 частину на квартиру [ADDRESS]. Задовольняючи позов суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] 1206 грн. 30 коп. понесених ним судових витрат.

Outcome: approved