Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

У травні 2019 року представником позивача подано позов про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, до країн ближнього та дальнього зарубіжжя та на виїзд/в`їзд з тимчасово окупованої території без згоди батька, до виповнення шістнадцятирічного віку. Вимоги позовної заяви обґрунтовуються тим, що сторони по справі перебували у шлюбі, який 10.12.2017 року розірвано. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження якого зазначено відповідача по справі, та на утримання якого з [PERSON] стягнено аліменти. Представник позивача зазначає, що найближчим часом у дитини виникне потреба в оформленні паспорту громадянина України, однак він разом з матір`ю проживає на території яка є тимчасово не підконтрольною Українській владі, тож мати дитини позбавлена можливості виїхати разом із сином на територію, яка є підконтрольною Україні, з метою оформлення паспорту, вирішення питань щодо дистанційної освіти дитини, оскільки не має дозволу на виїзд дитини з непідконтрольної території, бо зв`язки з батьком, який міг би надати такий дозвіл, втрачено. Крім того, дитині також потрібен дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України, оскільки позивач має намір оформити сину закордонний паспорт та використовувати цей паспорт для виїзду дитини за кордон України. В судове засідання позивач та її представник не прибули, до суду представником позивача надано заяву з проханням справу розглядати без участі сторони позивача у справі. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомої причини, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] від 08.06.2010 року - розірвано (а.с. 19). У відповідності до свідоцтв про народження [PERSON] , його батьком є відповідач по справі - [PERSON] (а.с. 20). Судом встановлено, що після припинення стосунків між сторонами по справі дитина залишилися проживати разом з позивачем по справі [PERSON] , яка є його матір`ю. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] найближчим часом виповниться 13 років, тож через рік виникне необхідність в оформленні паспорту громадянина України. У зв`язку з тим, що позивач разом з сином проживають на території, яка є тимчасово не підконтрольною владі України, то для виїзду на територію, яка контролюється українською владою з метою оформлення паспорту громадянина України, а також для вирішення питань щодо дистанційної освіти, дитині необхідно отримати дозвіл на такий виїзд. Крім того, представник заявника в позові ставить питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, оскільки позивач має намір оформити сину закордонний паспорт, тож такий дозвіл надасть можливість дитині виїхати за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. Зв`язок з батьком дитини - відповідачем по справі, повністю втрачено, тому отримати від нього дозвіл на виїзд дитини позивач не має можливості. У зв`язку з цим суд зазначає таке: Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд за межі України неповнолітньому [PERSON] без згоди батька одноразово, встановивши при цьому строк з моменту набрання рішенням суду законної сили до 01 вересня 2020 року. Крім того, оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на в`їзд/виїзд дитини на неконтрольовану територію області в район проведення операції об`єднаних сил, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в`їзд дитини на неконтрольовану територію області в район проведення ООС та виїзд з неї для тимчасового перебування, враховуючи, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання та захист своєї дитини (ст.ст. 151, 154 Сімейного Кодексу України), суд доходить висновку про доцільність задоволення позовних вимог в наданні дозволу на тимчасовий виїзд /в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення ООС) в межах Донецької та Луганської областей, неповнолітній особі - [PERSON] , [INFO] без дозволу (згоди) та супроводу батька, у супроводі матері [PERSON] або у супроводі бабусі [PERSON] . Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон та в`їзд/виїзд дитини на неконтрольовану територію областей в районі проведення операції об`єднаних сил, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. Крім цього суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи (а.с. 29-31), згідно з ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 06.06.2019 сплата судового збору відстрочена до ухвалення судового рішення у справі. Пунктом 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь держави суми судового збору в розмірі 384,20 грн. Окрім того, місце проживання сторін по справі зареєстровано в м. Донецьку, тобто в населеному пункті, на території якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і поштовий зв`язок з яким відповідно відсутній. Відповідно до ч. 2 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року №1632-VII (в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII) учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться в районі проведення антитерористичної операції і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення. Оскільки місце проживання сторін по справі зареєстровано на тимчасово окупованій території, вони не мають офіційної електронної адреси, то про ухвалення цього рішення суд вважає необхідним повідомити їх шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала рішення суду.

Outcome: partial