Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

У червні 2017 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовуючи вимоги тим, що між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 74 від 20.04.2004 року, за умовами якого відповідачу було надано кредит в розмірі 60 000 дол. США у тимчасове користування до 28.04.2005 року під 15% річних. За умовами договору п.1.1.4 кредитні кошти надаються траншами і здійснювалось в доларах США шляхом видачі всієї суми кредиту через касу банку. Оскільки умови договору боржником не виконувалось, банк звернувся до суду з вимогою про стягнення боргу. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року позовні вимоги банку задоволено, стягнуто з боржника заборгованість за кредитним договором у сумі 2 025 556,77 грн. Незважаючи на наявність рішення про стягнення заборгованості, відповідачем у справі зобов'язання не виконується, внаслідок чого банк звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки майна від 30.04.2004 року. 16 серпня 2017 року провадження у справі відкрито. Представник позивача в призначене судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву слухати справу за його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Про причину неявки суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, аналізуючи положення ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16. Судом встановлено, що 29.04.2004 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 74, відповідно до якого позивач надав відповідачеві кредит в сумі 60 000 дол. США на строк до 28.04.2005 року на умовах сплати 15% річних. В період дії договору відповідач не дотримався умов кредитного договору внаслідок чого виникла заборгованість. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2016 року стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитом у розмірі 2 025 556 грн. Як вбачається з матеріалів справи 30.04.2004 року для забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та позивачем укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко А.О., зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 916, відповідно до якого відповідачем було передано в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме квартиру, загальною площею 114.40 кв.м., житловою площею 73.00 кв.м , що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12-16). Розділом 7 вищезазначеного договору іпотеки врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору, продажу Іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору. Відповідно до п 7.4 спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається самостійно іпотекодержателем. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 7.3. договору іпотеки на підставі цього Договору і даного застереження Іпотекодержатель звертає стягнення на предмет іпотеки шляхом, зокрема прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому, це застереження, що визнається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки передбачено лише на підставі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, за змістом умов іпотечного договору задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, а за рішенням суду звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається за правилами ст. 39 вищевказаного Закону. За таких підстав, в задоволенні позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно відмовити.

Outcome: dismissed