Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 1989 року по жовтень 2014 року із [PERSON], визнати житловий будинок по вул.Українки, 83 в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області обєктом спільної сумісної власності подружжя, поділити майно, яке є обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право особистої власності на ? ідеальну частку вказаного житлового будинку. Даний позов обґрунтовано наступним. З 1989 року по жовтень 2014 року він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] За час спільного проживання ними спільно було придбано житловий будинок по вул.. Л.Українки, 83 в смт Вапнярка Томашпільського району, однак оформлений будинок був на відповідачку. В даному будинку було проведено капітальний ремонт, побудовані додаткові господарчі будівлі. Посилаючись на норми ст.ст. 60-74 СК України, позивач вважає, що дане майно є набуте ними разом за час спільного проживання, оскільки вони проживали однією сімєю, однак не перебували у шлюбі, тому воно належить їм на праві спільної сумісної власності, а відтак мають право на поділ майна, у разі якого частки чоловіка та дружини є рівними. 28 грудня 2015 року [PERSON] подала до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], яке обґрунтувала наступним. Спірний житловий будинок [PERSON] купила 7 червня 1990 року, а не 20 червня 1990 року, як зазначено позивачем. Позивач дійсно проживав разом із відповідачкою з 19 червня 1990 року по 20 серпня 1997 року, однак жодного разу не заплатив будь-яких комунальних послуг. За вказаний час не було ніяких усталених шлюбних відносин, характерних для подружжя. Окрім того, позивач власноручно написав розписку в присутності свідків та депутата Вапнярської міської ради, в якій зазначив, що будинок в смт Вапнярка по вул.. Л.Українки, 83 було куплено за власні кошти [PERSON], а тому він не буде мати до неї жодних претензій. На підставі цієї розписки рішенням Томашпільського районного суду від 9 грудня 2015 року [PERSON] втратив право користування даним будинком. Рішення суду [PERSON] в установленому законом порядку не оскаржував. Позовну заяву [PERSON] [PERSON] вважає надуманою, оскільки до даного житлового будинку [PERSON] ніякого відношення не має, що ним беззаперечно визнано в 2014 році. 19 січня 2016 року [PERSON] подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 1989 року по жовтень 2014 року [PERSON] з [PERSON]; визнати домоволодіння, розташоване по вул.Українки, 83 в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області обєктом спільної сумісної власності подружжя, поділити майно, яке є обєктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ним право особистої власності на ? ідеальну частку вказаного домоволодіння. 29 січня 2016 року представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] подав до суду заперечення на збільшену позовну заяву [PERSON], яке обґрунтовано наступним. Рішенням Томашпільського районного суду від 9 грудня 2015 року [PERSON] втратив право користування даним будинком. Рішення суду [PERSON] в установленому законом порядку не оскаржував. Мотиви, з яких [PERSON] не бажав добровільно знятися з реєстрації будинку, останній вказав, що [PERSON] винна йому гроші. В заяві про збільшення позовних вимог [PERSON] обходить обєктивні дані правовстановлюючих документів, що маються в технічному паспорті на житловий будинок, оскільки запамятав, що жодних документів на всі інші обєкти нерухомості немає, є самочинно збудованими. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] збільшені позовні підтримали за обставин, викладених у позовній заяві, попросили їх задовольнити. Крім цього [PERSON] пояснив, що Вапнярська селищна рада в довідці вказала, що проживали вони в спірному будинку з 1990 року, однак позивач та відповідачка жили разом в 1989 році в будинку по вул.Ватутіна-28 смт.Вапнярка. За час спільного проживання вели спільне господарство, гроші також були спільними. Позивач з 1989 по 2011 рік працював майстром путі ПЧ-21 смт.Вапнярка. Спірний будинок купили в 1990 році за гроші відповідачки. Однак за період спільного проживання по 2014 рік позивач побудував літню кухню, зробив ремонт веранди, забетонував двір, побудував паркан, перемурували в хаті грубу, вирівняв на будинку дах, оскільки провисла стеля, побудували сарай під дрова та із деревяних шпал гараж, а також замінив шість вікон у хаті. Памятає, що вікна коштували 3600 грн. За наведеного вважає, що дане домоволодіння є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а тому повинно бути поділене порівну в рівних частках. Розписку він дійсно писав, однак написав її на прохання відповідачки. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, заперечили проти їх задоволення. Відповідачка пояснила, що з позивачем вона проживала з 1990 року по 2014 рік. Будинок вона купувала за власні кошти, однак визнала, що відповідач працював біля хати і за час спільного проживання у веранді залив підлогу, разом поміняли у хаті шість вікон, замінили паркан. Літню кухню вона будувала сама, тому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими. Щодо розписки, то відповідач писав її власноручно та добровільно на її прохання після того, як перейшов жити до іншої жінки. В судовому засіданні свідки зі сторони позивача пояснили наступне, а саме: - свідок [PERSON] пояснив, що сторони дійсно проживали разом. Чи робив щось біля хати [PERSON], свідок не знає. Памятає лише, що одного разу допомагав позивачу грузити залізобетонні шпали, однак для чого вони йому були потрібні не знає. - свідок [PERSON]пояснив, що одного разу позивачу давав бетономішалку та допомагав бетонувати подвіря. Більше нічого не знає щодо спірних питань між сторонами. - свідок [PERSON] поясн6ив, що він разом з іншими чоловіками на прохання відповідачки будували літню кухню, а точніше побудували стіни та накрили верх. Також будували гараж із деревяних шпал. - свідок [PERSON] пояснив, що він одного разу допомагав позивачу висадити на хату металеву балку. Також бачив, що [PERSON] бетонував подвіря. - свідок [PERSON] пояснив, що сторонам у справі він разом з товаришами допомагали будувати із деревяних шпал гараж. Свідки зі сторони відповідача в судовому засіданні засвідчили: - свідок [PERSON] пояснив, що спірний будинок купила його мати (відповідачка у справі) за кошти батьків. Він проживав разом з сторонами у спірному будинку з 1993 по 1994 рік. [PERSON] жив з 1993 по 1997 рік. Знає, що всі господарські будівлі будувала мати і і на них не має жодних документів. Позивач за час проживання з відповідачкою забетонував подвіря та прибудову до сараю. - свідок [PERSON] пояснив, що дійсно сторони проживали спільно. Свідок памятає, що допомагав сторонам перевозити до хати каміння та залізобетонні шпали. Зі шпал позивач робив місток на подвіря, а що робив із каміння не знає і не бачив. Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами, вважає за необхідне позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково виходячи з наступного. Згідно ст..1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі доказів наданих сторонами у справі, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1990 р. по 2014 рік. Вказані обставини підтверджуються довідкою Вапнярської селищної ради № 00189 від 20 листопада 2015 року, згідно якої [PERSON] з 19 червня 1990 року по 20 серпня 1997 року і з 22 червня 2001 року по листопад 2014 року проживав [INFO] (за місцем реєстрації [PERSON]С.) (а.с.8). Крім цього, дані обставини визнано сторонами в судовому засіданні, що у відповідності до ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. За положеннями ч. ч. 1, 2\~ст. 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 36 цього Кодексу\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим згідно із\~ст. 74 СК України\~якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього\~Кодексу. Тобто при застосуванні\~ст. 74 СК України\~слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі\~ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2\~ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до п. 5 ч. 1\~ст. 256 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Вимогами первісного позову та заяви про збільшення позовних вимог є в тому числі і встановлення факту проживання однією сім'єю позивача та відповідача без шлюбу в період з 1989 року по жовтень 2014 року. Такі вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки інститут «проживання однією сім'єю позивача та відповідача без шлюбу» з'явився в зв'язку з набранням чинності\~СК України, тобто з 1 січня 2004 року, відповідно і юридичні наслідки встановлення цього факту виникають саме з 1 січня 2004 року. Сам по собі факт проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу до 1 січня 2004 року юридичного значення не має та не породжує режиму спільної сумісної власності щодо майна, яке було ними набуте в період до 1 січня 2004 року. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON]Л, та [PERSON]С, підлягають до задоволення частково починаючи з 2004 року по жовтень 2014 року. Вирішуючи питання щодо позовних вимог в частині визнання домоволодіння, яке розташоване по вул.Українки, 83 в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області обєктом спільної сумісної власності подружжя, його поділу на ? ідеальну частку з визнанням права власності, набутого сторонами за час їхнього проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 року суд виходить з наступного. Згідно з правовим висновком ВС України, який є обов'язковим для суду першої інстанції, відповідно до ч. 1\~ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з п. 1 розд.\~VII "Прикінцеві положення" СК України\~цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності\~ЦК України, тобто з 1 січня 2004 р. За статтями\~16,\~17 Закону України від 7 лютого 1991 р. N 697-XII "Про власність",\~ст. 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 р., спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, то розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до ст.\~128, ч. 3 ст.\~240 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним до 1 січня 2004 р., визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. З урахуванням наведеного не можуть застосовуватися положення\~ЦК України\~і статей\~60-74 СК України\~ на які посилається позивач у своїй позовній заяві для визнання за особою права власності на половину житлового будинку, набутого до 1 січня 2004 р., без установлення факту створення сторонами спільної часткової власності на будинок та визначення ступеня участі в цьому працею й коштами такої особи.(постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р у справі N 6-66цс13). Крім цього, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 вересня 1991 року із змінами і доповненнями № 13 від 25 грудня 1992 року, № 15 від 25 травня 1998 року, п 4. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» (697-12) у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК (561-12) і ст.14 Закону України «Про власність» (697-12) земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК (5464-10) обов'язок. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, 7 червня 1990 року, [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок, що розташований по вул. Л.Українки, 83 в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області (а.с.6-7). Технічний паспорт на житловий будинок по вул.. Л.Українки, 83 в смт Вапнярка виписаний на [PERSON], перечеркнуто та вписано [PERSON] (а.с.44-47). Згідно виписок з протоколів загальних зборів членів колгоспу «Мир» с.Колоденка від 12 лютого 1991 року, [PERSON] зверталася до колгоспу із заявою про виділення земельної ділянки, оскільки купувала у [PERSON] житловий будинок (а.с.48,49). Свідоцтво про право власності на нерухоме майно-земельну ділянку по вул.. Л.Українки, 83 в смт Вапнярка Томашпільського району-видано [PERSON] (а.с.83-85). Згідно копії домової книги, до будинку по вул.. Л.Українки, 83 в смт Вапнярка були приписані 19 червня 1990 року [PERSON], 20 червня 1990 року- Ткач А.Л. (а.с.19). В подальшому [PERSON] був виписаний з даного будинку (а.с.20). Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 9 грудня 2015 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: смт. Вапнярка вул. Лесі Українки, 83 Томашпільського району Вінницької області. Рішення набрало законної сили 4 січня 2016 року. Також даним рішенням суду було встановлено, що [PERSON]Л, по вул.Лесі України,83 смт.Вапнярка не проживає з 10 жовтня 2014 року. В судовому засіданні [PERSON]Л, вказував, що не бажає добровільно знітися з реєстрації, оскільки [PERSON]С, йому винна якійсь гроші (а.с.72-73). Згідно квитанцій за спожиту електроенергію, телефон, водопостачання, газ, квитанції були виписані на [PERSON] (а.с.21-23). Як вбачається із розписки, написаною [PERSON], останній дав згоду на те, що не буде мати претензій до будинку (матеріальних), розташованому в смт Вапнярка по вул.. Л.Українки, 83, який зареєстрований на співмешканку [PERSON], оскільки будинок був придбаним за кошти [PERSON] Розписка написана в присутності двох свідків та депутата селищної ради (а.с. 38). Дана обставина також [PERSON]Л, визнана в судовому засіданні. Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 2 лютого 2016 року, а оскільки не було виконано, то повторно 18 липня 2016 року у даній цивільній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам НДЕКЦ УМВС України у Вінницькій області. На вирішення експертизи поставлено було такі питання: 1. Яка була ринкова вартість домоволодіння, розташованого в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області по вул..Л.Українки, 83 з надвірними будовами станом на час його придбання в 1990 році із зазначенням самовільних будівель. 2. Яка ринкова вартість домоволодіння, розташованого в смт Вапнярка Томашпільського району Вінницької області по вул..Л.Українки, 83 з надвірними будовами станом на даний час із зазначенням самовільних будівель. 3. У якому обсязі виконані будівельні роботи (переобладнання, проведення ремонтних робіт тощо) в даному домоволодіння з 1990 року по даний час та яка їхня вартість. Згідно висновку експерта від 22 листопада 2016 року № 28, ринкову вартість домоволодіння станом на період 1990 року визначити не представилося можливим; ринкова вартість домоволодіння на момент проведення експертизи 223402,00 грн; вартість будівельних робіт, проведених у період з 1990 року по даний час у домоволодінні з урахуванням матеріалів ставновить 58812,00 грн, без урахування матеріалів-20245,00 грн (а.с.132-149). Згідно ч.1 ст.22 КпШС майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 24 КпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами першою-третьою ст. 372 ЦК України встановлено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. Як судом зазначалося, в силу вимог ст. 13 КпШС України, права і обовязки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. За таких обставин слід вважати, що на майно, яке є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, не могли поширюватися положення глави шостої КпШС України, яка регулювала майнові права та обовязки подружжя, а тому житловий будинок з господарськими будівлями по вул.. Л.Українки, 83 в смт Вапнярка Томашпільського району, придбаний відповідачкою [PERSON] згідно договору купівлі-продажу 7 червня 1990 року не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя. Крім цього позивач в позовній заяві вказував на те, що за час їх спільного проживання ними були побудовані додаткові господарські будівлі, що значно збільшило вартість домоволодіння. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по вул..Л.Українки, 83 смт.Вапнярка Томашпільського району станом на 22.06.1988 р на земельній ділянці були розташовані (житловий будинок, веранда, сарай, вбиральня та огорожа), а під час проведення будівельно-технічної експертизи при натурному обстеженні вищевказаної земельної ділянки були виявлені будівлі та споруди, які не зазначені у технічному паспорті, тобто збудовані самочинно. Слід зазначити, що стаття 74 Сімейного Кодексу України, на яку посилається позивач, як на підставу задоволення позову, містить обовязкову ознаку визнання майна жінки та чоловіка, які проживають однією сімєю обєктом спільної сумісної власності. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом з тим згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Відповідно до вимог частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Статтею 376 ЦК України\~визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або\~\~без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності виникає на підставах, не заборонених законом. Серед них зазначається така підстава, як набуття права власності на новостворене майно, яка передбачає момент виникнення в особи права власності на новостворене нерухоме майно, що підлягає введенню в експлуатацію. Таким моментом є момент прийняття до експлуатації такого об'єкта. Самочинно збудований об'єкт не може бути у встановленому законом порядку введений в експлуатацію та відповідно зареєстрований. Тому й в особи, яка його побудувала, не може виникнути право власності на нього. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, не набуває права власності на нього, оскільки будівництво було здійснене без дотримання передбаченого законом порядку його здійснення. В судовому засіданні було встановлено, що питання щодо узаконення самочинного будівництва відповідачкою не вирішено. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.6\~постанови №6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)", право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили будівництво, так і їх спадкоємці. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. На підставі викладеного та враховуючи, що предметом позовних вимог є визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя, тобто саме нерухомого майна - житлового будинку, господарських будівель і споруд, а спірний житловий будинок з господарськими будівлями по вул.. Л.Українки, 83 в смт Вапнярка Томашпільського району придбаний відповідачкою [PERSON] згідно договору купівлі-продажу 7 червня 1990 року не може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і самочинно збудовані господарські будівлі не можуть бути предметом поділу в судовому порядку, а інших позовних вимог позивачем не заявлялося, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги з урахуванням наданих сторонами доказів підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial