Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивач, Обласне комунальне виробниче підприємство «Дніпро-Кіровоград» у вересні 2020 року звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача, [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в загальній сумі 34997,28 грн., з яких: основний борг в сумі 23662,06 грн. за період з 01 жовтня 2008 року по 31 травня 2020 року; 3% річних, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 2619,13 грн. за період з 11 жовтня 2008 року по 10 червня 2020 року; індекс інфляції відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 8715,90 грн. за період з жовтня 2008 року по травень 2020 року. Позов мотивовано тим, що починаючи з 01 квітня 2012 року позивач надає споживачам послуги з централізованого водопостачання та водовідведення. Шляхом відкриття особового рахунку № [NUMBER] та видачою абонентської книжки відповідач вступив у фактичні договірні відносини з підприємством. ухаренко [PERSON] не виконує належним чином зобов`язання з оплати отриманих послуг, в результаті чого станом на 01 червня 2020 року виникла заборгованість за період починаючи з 01.10.2008 року по 31.05.2020 року в сумі 23662,06 грн. Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 23 вересня 2020 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. (а.с. 18). В установлений ухвалою строк від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 33373 від 07.10.2020 року), в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог Обласного комунального виробничого підприємства «Дніпро-Кіровоград». В обґрунтування поданого відзиву зазначила, що позивачем порушено строки позовної давності, оскільки борг нарахований починаючи 2008 року по травень 2020 року, тобто за 12 років. Крім того, як зазначила представник відповідача, особовий рахунок № [NUMBER] на який нараховано борг за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, відкривався [PERSON] , яка померла [INFO] . Від часу настання смерті [PERSON] , в будинку «№ 69» залишились спадкоємці [PERSON] , яка померла [INFO] . А тому підстав для застосування наслідків передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України немає, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Обласного комунального підприємства «Дніпро-Кіровоград» в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні підтримував позовні вимоги в повному обсязі посилаючи на обставини викладені в позові та просив позов задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючи на обставини викладені у відзиві на позов. Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Обласне комунальне виробниче підприємство Дніпро-Кіровоград, відповідно до "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" та Закону України "Про житлово-комунальні послуги", починаючи з 01.04.2012 року надає споживачам послугу з централізованого водопостачання та водовідведення. Згідно довідки виданої головою квартального комітету № 5 Фортечного району міста Кропивницький від 23.09.2019 року за № 389 за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та проживає [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до наданої довідки Обласним комунальним підприємством «Дніпро-Кіровоград» про нарахування плати та розмір платежів по особовому рахунку № [NUMBER] відкритого на ім`я [PERSON] , за адресою [ADDRESS] заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення починаючи з жовтня 2008 року по травень 2020 року складає 23662,06 грн. (а.с. 4-6). Також позивачем долучено розрахунок нарахування 3% річних та індексу інфляції відповідно до вимог статті 625 Цивільного процесуального кодексу України на ім`я [PERSON] , згідно якого відповідачеві нараховано 3% річних, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 2619,13 грн. за період з 11 жовтня 2008 року по 10 червня 2020 року; індекс інфляції відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України в сумі 8715,90 грн. за період з жовтня 2008 року по травень 2020 року (а.с. 7-8). У відповідності до частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Дії сторін, а також укладений договір свідчать про те, що між ними виникли зобов`язання з надання послуг, в силу яких одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог статей 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Положеннями статті 162 Житлового кодексу України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженим в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Судом встановлено, що на даний час власником житлового будинку [ADDRESS] належить [PERSON] (договір купівлі-продажу від 30.10.2020 року, а.с. 58-61), в зв`язку з чим відповідач вважає, що є неналежним в цій справі. Однак нарахування заборгованості здійснено за період з жовтня 2008 року по травень 2020 року, тому суд не погоджується з доводами відповідача та вважає його належним, тобто таким, що повинен відповідати за даним позовом. Водночас, слід зауважити, що за період нарахування заборгованості за вказаною адресою змінювалася кількість користувачів комунальної послуги, при цьому перерахуванок заборгованості позивачем не здійснювався, відтак заявлений розмір заборгованості є необґрунтованим. Отже, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 Цивільного кодексу України). Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 стаття 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України визначено, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята, статті 261 Цивільного кодексу України). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання зобов`язань, позовна давність за вимогами кредитора про стягнення грошових коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі, а за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу. Як вище вказувалося у відповідача наявний обов`язок проводити оплату вартості спожитих комунальних послуг щомісяця, відтак строк позовної давності починає перебіг з моменту несплати кожного окремого платежу. Згідно розрахунку по сплаті за водопостачання, що міститься в матеріалах справи (а.с. 5-6) останній платіж було здійснено в грудні 2012 року на суму 100,00 грн. Даний позов пред`явлено Обласним комунальним виробничим підприємством «Дніпро-Кіровоград» до суду у вересні 2020 року, що підтверджується датою реєстрації позову в суді, тобто з пропуском трирічного строку і клопотання про його поновлення позивачем до суду не надано. Разом із цим, згідно роз`яснень, даних в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відтак, з огляду на вищезазначені положення законодавства та встановлені судом обставини, враховуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд дійшов висновку що Обласним комунальним виробничим підприємством «Дніпро-Кіровоград» подано позов поза межами строків позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Так суд вважає за необхідне зазначити, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed