Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Позивач у січні 2017 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна". В обґрунтування позову зазначив, що у жовтні 2016 року він звернувся до ТОВ "Єврокар Україна" з метою купівлі автомобіля за договором фінансового лізингу. На його неодноразові прохання ознайомитися зі змістом договору працівники ТОВ "Єврокар Україна" повідомили йому, що зміст договору та іншу необхідну інформацію позивач отримає після сплати грошової суми за наданими йому реквізитами. Після сплати грошової суми у розмірі 37 576 грн., позивач отримав можливість ознайомитися зі змістом договору, після чого попросив у співробітників ТОВ "Єврокар Україна" час на ознайомлення зі змістом договору, після чого, наступного дня йому було повідомлено, що договір вже укладено, на його прохання про повернення сплаченої грошової суми йому було надано зразок заяви на повернення коштів, заповнивши та подавши яку, сплачених грошей він не отримав. Зазначає, що метою його звернення до відповідача було придбання авто, у звязку відсутністю повної суми вартості товару, який він хотів придбати. Зазначає, що від представника компанії він повинен був отримати кошти за декілька місяців після укладення договору, сплати всіх необхідних платежів та щомісячної сплати відсотків, тобто мав намір отримати позику на придбання автомобіля, разом з цим, зі змісту договору зрозумів, що кошти на авто зможе отримати після повної сплати вартості товару. У зв'язку з чим, наголошуючи на тому, що договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, укладений внаслідок введення в оману та помилки, на той факт, що відповідач здійснює не чесну підприємницьку діяльність, а правочин не відповідає його внутрішній волі на момент укладання договору, посилаючись на порушення ст. ст. 10, 21 ЗУ "Про захист прав споживачів", та на положення ст. ст. 215, 229 ЦК України, просив визнати недійсним договір лізингу від 12.10.2016 року, укладений між ним та ТОВ "Єврокар Україна" та зобов'язати відповідача повернути незаконно отримані за наслідками укладення спірного договору грошові кошти в розмірі 37 576 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача у судові засідання не зявлявся, надав суду письмові заперечення, в який зазначив, що між сторонами було укладено Договір фінансового лізингу № 0097 від 12.10.2016 року з відповідними додатками та позивач добровільно сплатив на рахунок відповідача передбачені договором лізингові платежі. Під час укладення договору було дотримано усіх вимог, передбачених законодавством, а твердження позивача щодо нечесної підприємницької діяльності відповідача є безпідставним, крім цього, жодного доказу на підтвердження введення в оману позивача або укладення правочину внаслідок помилки останнім не надано, у звязку з чим просили відмовити у задоволенні позову. Відповідно до заяви від 14.09.2017 року, представник відповідача просив розглянути справу за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, та безспірно встановлено під час судового розгляду, між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 0097 від 13.10.2016 року, відповідно до якого сторони уклали договір фінансового лізингу і погодили усі умови, зазначені у договорі. Договором фінансового лізингу № 0097 від 13.10.2016 року, встановлено, що комісія за організацію договору першочерговий єдиноразовий платіж, який входить до складу обовязкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Так відповідно до п. 1.1. договору фінансового лізингу № 0097 від 13.10.2016 року, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб Kia Sportage QL, специфікація предмета лізингу самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає його вимогам. Відповідно до п. 1.7. договору фінансового лізингу № 0097 від 13.10.2016 року, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше девяноста календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. Відповідно до п. 9.6. договору фінансового лізингу № 0097 від 13.10.2016 року, кошти, які сплачуються лізнигоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - Комісія за організацію договору; - Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 90 даного Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного Договору. Відповідно до п. 12.1. договору фінансового лізингу № 0097 від 13.10.2016 року, лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1. та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повергнення. У строк, встановлений чинним заокнодавстом, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письму відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Судом встановлено, що [PERSON] було сплачено грошові кошти у розмірі 37 576. 00 грн., в якості сплати комісії за організацію договору фінансового лізингу № 0097 від 12.10.2016 року, отримувачем платежу є ТОВ "Єврокар Україна", що підтверджується квитанцією № 0.0.632601027 від 13.10.2016 року. (а.с. 8) 17.10.2016 року [PERSON] направив до ТОВ "Єврокар Україна" заяву, відповідно до якої останній просив повернути йому сплачені в якості комісії за організацію за договором фінансового лізингу № 0097 від 12.10.2016 року грошові кошти у розмірі 37 576 грн. Листом від 17.11.2016 року за № 32, ТОВ «Єврокар Україна» повідомило [PERSON] про відмову в поверненні сплачених коштів, оскільки сплачені ним грошові кошти зараховані як комісія за організацію Угоди. Позивач вважає укладений між ним та відповідачем договір лізинку недійсним, та відмову про повернення коштів протиправною. Суд, вирішуючи питання про визнання договору лізингу від 12.10.2016 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна» недійсним, приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Положеннями статті 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Під час судового розгляду позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що між ним та відповідачем було укладено договір лізингу від 12.10.2016 року, який він просить визнати недійсним, крім цього, самим позивачем долучено договір лізингу від 13.10.2016 року, факт підписання якого підтверджує факт ознайомлення, розуміння його умов та згоди з усіма визначеннями, умовами, змістом та додатків позовні вимоги протягом розгляду справи ним не уточнені. Так, відповідно до п. 2.1. договору фінансового лізингу № 0097 від 13.10.2016 року, договір вступає в силу з моменту його підписання, тобто з 13.10.2016 року, та діє до повного виконання зобовязання сторонами за договором. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до статті 58 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Отже, враховуючи, що позивачем та матеріалами цивільної справи не доведено факт укладання договору фінансового лізингу від 12.10.2016 року, який позивач просить визнати недійсним, у суду відсутні правові підстави для вирішення питання про недійсність правочину з підстав зазначених у позові, оскільки оскаржуваний договір укладений не був. Разом з цим, крім питання визнання договору фінансового лізингу недійсним, позивач просив зобовязати відповідача повернути грошові кошти у розмірі 37\~576 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення спірного договору. Суд, вирішуючи питання повернення сплачених коштів враховує, що позивачем не доведено факт укладання договору лізингу від 12.10.2016 року, визнати який недійсним просив позивач, грошові кошти, які просить повернути позивач, сплачені в якості комісії за організацію договору фінансового лізингу від 13.10.2016 року, вимога про визнання якого недійсним не висувалася, у звязку з чим, вважає, що вимога позивача про повернення сплачених коштів за договором, який не укладено, також не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача підлягає стягнення на користь держави судовий збір в розмірі 1\~280 грн. Таким чином, враховуючи викладене,

Outcome: approved