Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, в якій просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] внаслідок відсутності понад один рік в порядку ч. 2 ст. 405 ЦК України та зобов"язати Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби в м. києві зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [PERSON] зареєстрована та проживає разом з чоловіком та донькою в квартирі [ADDRESS] . Її тітка [PERSON] більше п"яти років тому попросила прописати її у вказаній квартирі без її фактичного проживання. Орієнтовно в кінці 2014 року відповідач без попередження переїхала жити в іншу країну, її місце проживання на сьогоднішній день невідоме, особистих речей відповідача в квартирі немає, витрат по утриманню житла вона не несе. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 27.02.2020 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання позивач не прибула, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність на підставі наявних у справі доказів. Відповідач також у судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не подавала, тому суд ухвалив розглянути справу у її відсутність на підставі наявних у справі доказів. Представинк Дарницького районного відділу Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що у квартирі [ADDRESS] снаном на серпень 2014 року були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Власником особового рахунку зазначена [PERSON] . Вказане підтверджується довідкою Форми № 3 від 12.08.2014 року за № 1203 виданою ТОВ "Перший український експертний центр" (а. с. 10). Відповідно до електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА", позивач та відповідач зареєстровані у вказаній квартирі станом на час звернення з позовом до суду (а. с. 25). 08.11.2017 року [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується копією договору дарування квартири (а. с. 20). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 41 ч.4 Конституції України, статтею 321 ч.1 ЦК України передбачена непорушність права власності, в т.ч. те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною кімнатою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції. Пунктом 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», передбачено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім`ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. Разом з тим, статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження своїх вимог подала до суду акти про непроживання особи та протоколи опитування громадянина адвокатом. Суд, оцінивши надані докази, вважає їх неналежними з огляду на наступне. Акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 12.09.2019 року підписаний співвласниками багатоквартирного будинку [ADDRESS] , однак підписи осіб, які слали даний акт не засвідчені головою ОСББ "Урлівка". У акті про непроживання особи за місцем реєстрації від 30.09.2019 року не зазначено повного ім"я та по батькові та адреси осіб, які його підписали. Також суд не приймає до уваги надані протоколи опитування громадянина адвокатом, оскільки у матеріалах справи відсутні докази про укладення договору про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом Колокольніковим В.А. та наявність у нього повноважень на здійснення вказаних дій. Таким чином, суд вважає, що до матеріалів справи не додано належних доказів, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що позивачем не було надано належні докази на підтвердження своїх тверджень щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та відсутності предмету спору в частині зняття особи з реєстрації, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed