Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

І. Виклад позиції сторін. Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області, про визнання права власності за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у 2006 році, отримавши попередню згоду селищної ради, він почав використовувати літній тимчасовий будинок відпочинку в [ADDRESS] . З метою оздоровлення, кожного літа, він приїжджав у цей будинок та відпочивав у ньому. Поступово, він проводив реконструкцію даного будинку та добудову. На даний час, даний будинок складається із чотирьох приміщень (кухня, хол, комора, кімната), загальною площею 41,70 м.кв. В березні 2020 року він звернувся у селищну раду за адресною довідкою, однак йому повідомили, що будинок не має документів. Оскільки, він відкрито та безперервно володіє більше 14 років даним будинком відпочинку, просить визнати його власником будинку відпочинку, загальною площею 41,70 м.кв., який складається із чотирьох приміщень (кухня, хол, комора, кімната), що розташований за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, справу просить розглянути у його відсутності. Представник третьої особи - управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2020 року справу за позовом [PERSON] до Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа - управління Державної архітектурно -будівельної інспекції у Закарпатській області, про визнання права власності за набувальною давністю, прийнято до розгляду та відкрито провадження у ній. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 14 липня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області. Судом на підставі частини 2 статті 247 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Згідно технічного паспорту на будинок відпочинку по [ADDRESS] , площа даного будинку становить 41,70 м.кв., і він складається з наступних приміщень: хол, гардеробна, кімната, кухня (а.с.3-8). Із довідки ФОП " [PERSON] " вбачається, що інвентаризаційна вартість будинку відпочинку по [ADDRESS] , станом на 27 квітня 2020 року, становить 83 634 грн. 00 коп. Згідно звіту про проведення технічного обстеження будинку відпочинку по [ADDRESS] , система фасадів, фундаменту, капітальних стін, перекриття, дах даного будинку є готовими до експлуатації. Суттєвих недоліків, які можуть впливати на експлуатацію будівлі не виявлено і встановлено їх готовність до експлуатації (а.с.23-28). Із заяви Солотвинської селищної ради Тячівського району № 198/02-21 від 02 червня 2020 року вбачається, що позивач [PERSON] користується земельною ділянкою, на якій розміщено будинок відпочинку (а.с.31). V. Оцінка Суду. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимоги та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані ЦК України. Статтею 3 ЦК України, зокрема, передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно з п.13 зазначеної Постанови можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, згідно ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. А у відповідності до п.9 ч.1 ст.27 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що [PERSON] з 2006 року правомірно, добросовісно, протягом більше десяти років продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, а тому необхідно захистити майнові права позивача шляхом задоволення позову. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача. На підставі наведеного та ст. ст. 16, 328, 344, 397 ЦК України,

Outcome: approved