Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи підставність своїх вимог тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.01.2009 року між ПАТ КБ "Приватбанк", який є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ "Приватбанк та [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 10 000, 00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується Умовами та правилами надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (збільшити, зменшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг", правилами користування платіжною карткою та тарифами Банку, які викладені на банківському сайті складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом в заяві. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому Договором. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання за перевитрати платіжного ліміту, а також виплачувати комісії на умовах, передбачених договором та нести відповідальність у разі неналежного виконання взятих на себе зобовязань чи за невиконання зобовязань. Ураховуючи те, що відповідач своєчасно Банку грошові кошти на погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, відповідно до умов Договору, не вніс, чим порушив умови кредитного договору, тому станом на 17.08.2015 року утворилась заборгованість за кредитом відповідача у розмірі 10106,75 гривень, з яких: 2889,40 грн. - заборгованість за кредитом; 4559,89 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1600,00 1700,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 457,46 грн. - штраф (процентна складова). Позивач, посилаючись на умови кредитного договору, Умови та правила надання банківських послуг, норми цивільного права, які регулюють дані правовідносини, просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 10106 гривень 75 копійок та судовий збір в сумі 1218 гривень. В судове засідання представник позивача не з'явився, однак направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, де зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання також не зявився, однак надав суду заяву, в якій просив суд застосувати до вимог банку позовну давність як до стягнення основного боргу за кредитом та процентів так і до стягнення неустойки (пені) за кредитом. Також вказав на невизнання позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, просив суд в задоволені позову відмовити, а розгляд справи проводити за його відсутності.. Прийнявши до уваги те, що сторони використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України право заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. Відповідно до Анкети Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 16.01.2009 року, [PERSON] отримав кредит у ЗАТ КБ "Приватбанк" у розмірі 10 000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно Статуту ПАТ КБ "Приватбанк" останній є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ "Приватбанк". Зміни до Статуту пройшли державну реєстрацію 17.07.2009 року. Відповідно до п.п. 3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь\--кого розміру Кредитного ліміту та умов Договору, встановлених Банком. Відповідач своїм підписом підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою, «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком кредитний Договір. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. На виконання умов кредитного договору, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК свої зобовязання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором зарахувавши на його платіжну карту суму грошових коштів визначену Договором. Така обставина сторонами спору визнавалась, а відтак в силу положень ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Як убачається із розрахунку заборгованості за договором б/н від 16.01.2009 року укладеного між банком та [PERSON] станом на 17.08.2015 року та Виписки по рахунку [PERSON] наданого банком, відповідач всупереч взятих на себе зобовязань щодо обовязку погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором, не надавав своєчасно Банку грошові кошти за Кредитом, у звязку з зазначеним порушенням зобовязань станом на 17.08.2015 року утворилась заборгованість за кредитом відповідача у розмірі 10106,75 гривень, з яких: 2889,40 грн. - заборгованість за кредитом; 4559,89 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1600,00 1700,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, а саме: 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 457,46 грн. - штраф (процентна складова), які у добровільному порядку відповідач не погашає. Ураховуючи наявність зі сторони відповідача неналежного виконання умов кредитного договору, позивач звернувся до суду із даним позовом 09.09.2015 року, вказуючи на порушення його прав та законних інтересів зі сторони відповідача. 28.10.2015 року відповідач надав суду заяву про застосування строків позовної давності щодо предявлених до нього позивачем вимог про стягнення кредитної заборгованості. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Судом встановлено, що відповідно до\~пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). За змістом пункту 3.1.Умов та Правил надання банківських послуг, її вид визначений у памятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Після настання зазначеного на картці терміну її дії банком випускається картка на новий термін, згідно діючих тарифів (п. 3.1.3 Умов). Пунктом 3.2. Умов встановлено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Із здобутих у справі доказів судом встановлено, що граничний строк дії картки зазначається на Картці груднем 2012 року. Згідно розрахунку заборгованості судом встановлено, що останній платіж відповідач здійснив в серпні 2012 року. Позивач звернувся до суду із даним позовом лише у вересні 2015 року, тобто по збігу трьохрічного строку. Правилами ст.10, 60 ЦПК України, визначено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У матеріалах справи відсутні памятка клієнта, яка є складовою укладеного договору\~про надання банківських послуг, довідка про умови кредитування та рішення банку, яким встановлено кредитний ліміт на кредитну картку, якщо таке рішення приймалось банком, не підтверджено доказами факт видачі нової картки. Ураховуючи встановлені судом обставини, які були перевірені належними доказами, суд дійшов до переконання про наявність усіх правових підстав для застосування строку позовної давності відповідно до статті 256 ЦК України, частин першої та пятої статті 261 ЦК України, частини четвертої статті 267 ЦК України до вимог позивача до відповідача. Крім цього, суд приймає до уваги аналогічні правові позиції, що містяться в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14 та від 07 жовтня 2015 року у справі №6-129цс15, які є обовязковими до застосування судами України. Частина 1 ст.6 Конвенції гарантує справедливий і публічний розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Специфічним у застосуванні положень конвенції є те, що багато її принципів не можна відразу побачити безпосередньо в тексті. Вони випливають з її «духу» і знаходять своє розкриття в практиці та позиціях ЄСПЛ. Показовою в питанні застосування позовної давності в контексті ст.6 конвенції є справа «Grafescolo S.R.L. проти Молдови», рішення якого слід застосовувати як джерело права в Україні. З огляду на викладене суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність усіх правових підстав для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати суд відносить на його рахунок.

Outcome: dismissed