Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.10.2008 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений Попередній договір. Предметом договору була трикімнатна квартира [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1 Договору сторони зобов`язались у строк не пізніше 15.12.2008 року укласти договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири на умовах, передбачених цим договором. Пунктом 2.1 Договору передбачено, що [PERSON] та [PERSON] отримали гарантійний внесок в таких частинах: [PERSON] - 14400, 00 грн., що складає 30000 дол. США за курсом НБУ на день підписання договору; [PERSON] - 33600 грн., що складає 7000 дол. США за курсом НБУ, і в разі невиконання умов цього договору ними зобов`язуються повернути гарантійний внесок та додатково суму в розмірі внеску. Станом на 15.12.2008 року з вини відповідачки та [PERSON] основний договір не був укладений, а гарантійний внесок у розмірі 177600, 00 грн. позивачці не повернутий. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року на користь [PERSON] стягнуто з [PERSON] гарантійний внесок у розмірі 165000, 00 грн., з [PERSON] гарантійний внесок у розмірі 38500, 00 грн. На момент подачі позову заяви відповідачка вищезазначене рішення не виконала. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачки інфляційні витрати у сумі 192989, 08 грн., 3% річних у сумі 41704, 39 грн. та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.08.2020 року відмовлено у задоволення заяви представника відповідача [PERSON] про відвід судді Лісовської О.В., заяву передано на розгляд іншому судді у порядку, визначеному ст. 33 ЦПК України. Провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.08.2019 року відмовлено адвокату Павлову С.С., який діє в інтересах [PERSON] , у задоволенні заяви про відвід судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.08.2019 року відновлено провадження цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2019 року частково задоволено клопотання представника відповідачки про витребування доказів. 31.01.2020 року від представника відповідача до суду надійшов Відзив на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що як вбачається з позову та розрахунку позовних вимог, позивач заявляє про своє право на компенсаційне відшкодування з 18.11.2009 року, яке на думку останнього виникло з 18.11.2009 року та триває по дату подання позову 19.06.2019 рік - що й виражається цілісними числовими сумами до стягнення - 192989,08 грн. (інфляційні) та 41704,39 (3 % річних). Однак, відповідно до статті 257 ЦК України, трьох річний строк позовної давності на вказане право, що охоплене часовими межами: (з 18.11.2009 року по 19.06.2019 рік) та грошовими межами: - 192989,08 грн. (інфляційні) та 41704,39 (3 % річних), - сплило ще у 18.11.2012 році. Окремо представник звертає увагу суду на абсолютно невірний розрахунок позовних вимог, яким не враховано усі здійсненні платежі, використано неіснуючі індекси, та виконано невірні математичні дії по пошуку зазначених у розрахунку підсумкових цифр та виведення їх арифметичних значень. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження. 24.07.2020 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, але з урахуванням того, що стороною позивача пропущено строк для подачі відзиву, він до уваги судом не приймається. Позивачка на початку розгляду справи позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. У подальшому позивачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить проводити розгляд справи в її відсутність. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки та представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 07.10.2008 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] був укладений Попередній договір, предметом якого була трикімнатна квартира [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року на користь [PERSON] стягнуто з [PERSON] гарантійний внесок у розмірі 165000, 00 грн., з [PERSON] гарантійний внесок у розмірі 38500, 00 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2009 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року залишено без змін. 01.02.2010 року Постановою головного державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Попик О.В. на підставі виконавчого листа, виданого на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2009 року, відкрито виконавче провадження №17014829 щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] коштів в розмірі 165865, 00 грн. Як вбачається з листа Старшого державного виконавця Деснянського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Черухи О.М. від 09.08.2019 року, станом на 09.08.2019 року згідно платіжних доручень, наявних в матеріалах виконавчого провадження, [PERSON] частково сплачено борг на загальну суму 58460, 00 грн., залишок нестягнутих коштів за вищевказаним виконавчим документом становить 107405, 00 грн. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. З наданого позивачкою розрахунку заборгованості втрат від інфляційних процесів та трьох процентів річних вбачається, що три відсотка річних за час прострочення зобов`язання у період з 18.11.2009 року по 01.06.2019 року становить 41704, 39 грн., а інфляційні втрати за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період грудень 2009 року-квітень 2019 року становить 192989, 08 грн. Натомість, стороною відповідача до суду подано заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного суду викладеної в постанові від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц, в якій зокрема, зазначено, що зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Як вбачається з письмових матеріалів справи, з даним позовом [PERSON] звернулася до суду 19.06.2019 року. З наданого позивачкою розрахунку заборгованості втрат від інфляційних процесів та трьох процентів річних вбачається, що три відсотка річних за час прострочення зобов`язання у період з 18.11.2009 року по 01.06.2019 року становить 41704, 39 грн., а інфляційні втрати за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період за грудень 2009 року-квітень 2019 року становлять 192989, 08 грн. Натомість, суд вважає обґрунтованою заяву представника відповідача щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з грудня 2009 року, оскільки нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат має здійснюватись за останні три роки, які передували зверненню позивача з позовом у справі. Так, вимогу про стягнення інфляційних нарахувань і 3% річних на суму основного боргу позивачем заявлено 19.06.2019 року, отже стягнення даних нарахувань з урахуванням строку позовної давності можливе за період з 19.06.2016 року по 24.07.2020 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що за період з 19.06.2016 року по 24.07.2020 року внаслідок невиконання відповідачкою боргового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України з відповідачки на користь позивачки суму інфляційних втрат у розмірі 38773, 20 грн. та 3% річних у розмірі 13210, 81 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог, щодо стягнення 3% річних з 18.11.2009 року по 18.06.2016 року включно та інфляційних витрат за період з грудня 2009 року по 18.06.2016 року включно - слід відмовити. Що стосується тверджень відповідачки та її представника, що до даних правовідносин не можуть застосовуватися вимоги ст. 625 ЦК України, то слід зазначити наступне. Грошовим зобов`язанням є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Таким чином, не грошове зобов`язання, в якому одна сторона зобов`язана виконати свій обов`язок на користь іншої сторони, має свою вартість і після його порушення, воно набуває характеру грошового, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені по справі обставини, суд не приймає до уваги твердження представника відповідачки та відповідачки щодо того, що до правовідносин сторін не можуть застосовуватися вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial