Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] В зазначеному будинку зареєстровані, окрім неї та чоловіка, також її донька [PERSON] та онук [PERSON]. Також зазначила, що ані донька, ані онук в будинку не проживають, оскільки виїхали два роки тому за кордон, де мандрують країнами Азії, вивчають мови та місцеві культури та повертатися додому не планують, а тому добровільно знятися з реєстрації відповідачі не мають змоги, через їх місцезнаходження за межами території України. З огляду на це, позивач яка є пенсіонером не має змоги утримувати будинок та сплачувати комунальні послуги за відповідачів в тому числі. Просила визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS], а також просила зобов'язати Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради зняти відповідачів з реєстраційного обліку. Відповідно до ухвали суду від 19.07.2018 року по справі відкрито провадження у справі за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Позивачу вручена копія ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи. Позивач [PERSON] надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розгляд справи проводити без її участі. Судовим повідомленням, відповідачі [PERSON] та [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку. Так, відповідач [PERSON] діючи як від свого імені так і від імені неповнолітньої дитини відповідача [PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій позовні вимоги визнала та підтвердила факт проживання разом із неповнолітньою дитиною за межами України, де дитина забезпечена житлом, а продовження перебування зареєстрованими за місцем проживання позивача для них не має юридичної цінності, до того ж зазначила, що її родина не планує повернення до України. Також зазначила, що із дитиною за адресою позивача ніколи не проживала, а була лише зареєстрована, оскільки перед виїздом за межі України її родина продала власне житло та мала необхідність у постановці на реєстраційний облік. Вважає, що ані її, ані права неповнолітньої дитини в інтересах якої вона діє, задоволенням позову та визнанням їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням порушено не буде. Третя особа [PERSON], який є законним представником неповнолітнього відповідача [PERSON] звернувся на адресу суду із заявою, в якій позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Також підтвердив факт проживання відповідачів разом із ним за межами України, де дитина забезпечена всім необхідним, в тому числі і житлом. Окрім того зазначив, що у разі їх повернення в Україну він є співвласником квартири [ADDRESS] і може забезпечити свою неповнолітню дитину, відповідача у справі [PERSON] житлом на території України у разі такої необхідності. Тому вважав, що задоволення позовних вимог позивача в жодному випадку не порушить права його неповнолітньої дитини. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Маріупольської міської ради в Приморському районі Солоха І.Г., яка діє на підставі довіреності, звернулась до суду із заявою, в якій просила прийняти суд рішення з урахуванням інтересів дитини. Третя особа - Відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради повідомлялися про відкриття провадження у справі та дату розгляду справи належним чином, із будь-якими клопотаннями на адресу суду не зверталися. Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України). Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. Перешкод для розгляду справи немає. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON], згідно договору дарування житлового будинку від 25.01.2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 52190660 від 28.01.2016 року. (а.с.4-5,6) З Довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 21.05.2018 року слід, що за адресою: м. [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Крім того зазначено, що донька [PERSON] та онук [PERSON] за вказаною адресою зареєстровані, проте не проживають. (а.с.19) Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно з положеннями ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Залишаючи за малолітньою дитиною [PERSON], право користування жилим приміщенням, і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 та 4статті 29 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права у теперішній час вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, оскільки малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. До того ж, суд враховує факт проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом із своїми батьками [PERSON] та [PERSON] за межами України, що підтверджено належними доказами у вигляді копії паспортів України з відмітками та отриманими візами Республіки Таїланд, окрім того в разі повернення на територію України [PERSON] буде забезпечений житлом яке належить [PERSON] на праві власності. Отже, виходячи з аналізу змісту вказаних правових норм та встановлених судом обставин, письмових пояснень відповідача [PERSON], яка діє самостійно та від імені неповнолітньої дитини та відповідача у справі [PERSON], яка визнала позов та не заперечувала проти його задоволення, суд приходить до висновку, що право відповідачів, як членів сім'ї власника будинку перестало існувати, що дає підстави суду для ухвалення законного, обґрунтованого рішення та задоволення позовних вимог в цій частині. Стосовно позовної вимоги позивача щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку, то суду зазначає наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов'язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням); 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже суд приходить до переконання, що визнання в судовому порядку відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку є підставою для зняття їх з реєстрації, а тому позовна вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є передчасно заявленою та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial