Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

09.11.2018 року позивачі звернулися до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтований тим, що позивач - [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] створили нові сім`ї і проживають окремо, проте в квартирі де він проживає з новою дружиною і донькою - [PERSON] , 2016 року народження, залишилась зареєстрованою і його донька від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю та її новим чоловіком у трикімнатній квартирі площею 61,97 кв.м у [ADDRESS] та має 25% право власності, але знятися з реєстрації не бажає. Просять визнати [PERSON] такою, що втратила користування вказаної квартири. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі із зазначених у позовній заяві обставин та просили позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання неодноразово не з`являється, про день і час розгляду справи повідомлена належним чином за місцем фактичного проживання, але із заявою про причини неявки до суду не надавала. Вислухавши позивача та його представника, пояснення свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися др суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно архівного витягу від 11.09.2018 року рішенням за №36 від 07.02.1985 року виконкому Сумської місцевої ради народних депутатів про визнання громадян наймачами жилих приміщень визнано наймачем [PERSON] двохкімнатної квартири з жилою площею 32 кв. м квартири [ADDRESS] осіб (а.с.10). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні у будинку, осіб «Центру надання адміністративних послуг» від 06.11.2018 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Свідки [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що донька позивача [PERSON] - [PERSON] за зареєстрованою адресою не проживає більш 10 років, виїхала на інше місце проживання, речей не залишала і батько не відвідує. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, наймач має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права і зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Зазначена правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 16.01.2012 р. №6-57цс11. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом відповідачка без поважних причин не проживає за місцем своєї реєстрації більш шести місяців, що підтвердили свідки у судовому засіданні. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати мають бути покладені на відповідача, але позивач наполягає на залишення судових витрат за ним.

Outcome: approved