Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Служби у справах дітей Вінницької міської ради, приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] померла 21 травня 2013 року. За життя вона перенесла три інсульти, в зв'язку з чим важко хворіла. У важкі часи життя біля [PERSON] постійно перебував знайомий з дитинства позивач [PERSON], з яким вона проживала в цивільному шлюбі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є онуками померлої, а [PERSON] невісткою. За життя вони не відвідували [PERSON] та не надавали будь-якої допомоги, зокрема матеріальної та моральної. Крім того, померла вважала, що саме [PERSON] винна в смерті її чоловіка та сина і боялася останню. Оскільки позивач постійно піклувався, лікував останню, то [PERSON] 24 грудня 2012 року в знак вдячності, свідомо склала заповіт на квартиру [ADDRESS], на користь позивача [PERSON] Разом з тим, коли [PERSON] стало відомо, що [PERSON] перебуває в передсмертому стані, то вона в 2013 році сама заселилась в спірну квартиру, виселевши з неї позивача з донькою. Дані дії, на думку позивача, вчинені з метою заволодіння спірною квартирою. Таким чином, [PERSON] залишилась проживати в спірній квартирі з невісткою, яка не піклувалась і не лікувала останню. Проте, 21 травня 2013 року померла, за допомогою [PERSON], склала заповіт на онуків, хоча не могла усвідомлювати і розуміти значення своїх дій, а на наступний день померла. Даний заповіт, позивач вважає, нікчемним, оскільки він складений з порушенням вимог закону, так як померла на час скаладання заповіту хворіла та була інвалідом І групи, в результаті чого не усвідомлювала значення своїх дій. Враховуючи вищевказане, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить визнати недійсним заповіт громадянки [PERSON], складений на користь онуків [PERSON], [PERSON], підписаного законним представником спадкоємців малолітнього та повнолітнього рідних дітей [PERSON], посвідченого 21 травня 2013 року приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі №445. В судовому засіданні представники позивачів [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] додав, що підставою визнання заповіту недійсним є те, що померла не розуміла значення своїх дій під час складання оспорюваного заповіту. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, оскільки померла на час складання заповіту була цілком дієздатною та розуміла значення своїх дій. Просив відмовити [PERSON] в задоволенні його позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітного [PERSON], та її представник [PERSON] позов не визнали та пояснили, що [PERSON] в останні дні свого життя була адекватною, дієздатною особою, розмовляла, сама їла, та сама виявила бажання скласти інший заповіт, заповівши все своє майно своїм онукам. Просили відмовити в задоволенні даного позову. В судове засідання представник Служби у справа дітей Вінницької міської ради не з'явився, надіславши на електронну адресу суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність. Рішення по справі просить прийняти з урахуванням законодавства України про охорону дитинства, не порушуючи житлових та майнових прав та інтересів малолітньої дитини [PERSON] В судове засідання третя особа Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] не з'явилася, надавши суду письмові заперечення проти позову, відповідно до яких вважає, що позов є безпідставним, оскільки нотаріусом в результаті проведеної розмови до вчинення заповіту було встановлено дійсний намір заповідача [PERSON] щодо вчинення заповіту, що виражалось в досить вільному, свідомому та чіткому волевиявлені заповідача. Заповідач чітко розуміла значення своїх дій та заповіту, могла керувати своїми діями на момент вчинення заповіту, усвідомлювала його суть, зміст та розуміла наслідки його вчинення, які відповідали її волі. Жодних сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності чи вільності волевиявлення особистого розпорядження [PERSON] у неї не виникло. Просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] Також просила розглядати справу без її участі з урахуванням волевиявлення заповідача. При винесенні рішення покладається на думку суду. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ № 195220, виданого 25.09.2003 року виконкомом Гавришівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, відповідач [PERSON] народився 15 лютого 2003 року. Його батьками є [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 38 Т.1). Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи \~\~на випадок смерті. З заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького місьбкого нотаріального округу [PERSON] від 24 грудня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1684, [PERSON] заповіла всю належну їй на праві особистої приватної власності квартиру номер 67, що знаходиться в житловому будинку, розташованому під номером 8 по вул. Едельштейна в місті Вінниці, а також речі домашнього користування та вжитку [PERSON] (а.с. 55 Т.1). Даний заповіт був внесений в Спадковий реєстр (а.с. 56 Т.1). Частиною 2 ст. 1254 ЦК України визначено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Так, 21 травня 2013 року [PERSON] було складено другий заповіт, яким вона розуміючи значення своїх дій, добровільно, без всякого насильства, примусу, як фізичного так і морального, на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно, на яке вона матиме право на момент її смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, в рівних частках кожному: [PERSON] та [PERSON]. Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 445 (а.с. 57 Т.1). Також зі змісту даного спірного заповіту вбачається, що він складений в дома заповідача через похилий вік. У зв'язку з похилим віком та фізичними вадами рук, заповідач сама не має змоги підписати та прочитати заповіт, тому за її дорученням, в її присутності та присутності нотаріуса, текст заповіту на її прохання підписано [PERSON], а при посвідченні заповіту, присутні запрошені за її бажанням, свідки: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] З свідоцтва про смерть серії І-АМ № 265102, виданого 04.06.2013 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, судом встановлено, що [PERSON] померла 22 травня 2013 року в м. Вінниця (а.с. 58 Т.1). Слід зазначити, що факт природньої смерті [PERSON] був зареєстрований в ЖЕО Вінницького МВ 22.05.2013 року та складено висновок № 4482 від 30.05.2013 року про ненасильницьку смерть людини (а.с. 82 Т.1). Тому, суд критично ставить до твердження позивача про те, що після складання заповіту, [PERSON] стала не потрібна відповідачу [PERSON] та з невідомих причин померла. Також, суд не приймає до увагу пояснення позивача про те, що на тілі померлої були сліди від катувань, оскільки під час оформлення факту смерті, не було виявлено жодних ознак насильницької смерті, що підтверджується висновком про ненасильницьку смерть людини (а.с. 84-85 Т.1). Відповідно до листа комунальної установи «Вінницький обласний центр медико-соціальної експертизи» від 21.06.2016 року, суд вбачає, що основним діагнозом [PERSON] був дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст., змішаного генезу; повторне гостре порушення мозкового кровообігу (2008; 2010; 2013) в стовбурі головного мозку та басейні правої середньомозкової артерії по типу ішемії, виражена дизартрія, виражений вестибуло-атактичний синдром, виражені мнестичні розлади; статика та хода неможливі. Супутній діагноз ІХС, стенокардія напруги ІІ ФК, післяінфарктний (2010; 2013) та ателосклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., гіпертензивне серце, СН ІІ А ІІІ ФК (а.с. 45 Т.1). Дані хвороби також підтверджуються виписками з історії хвороб (а.с. 59, 60, 61, 62 Т.1). Матеріалами справи також встановлено, що [PERSON] була інвалідом першої А групи загального захворювання, в зв'язку з чим потребувала постійної стороньої допомоги та догляду (а.с. 64-65, 68 Т. 1). Як вбачається з листа КЗ ЦПМСД №2 від 27.05.2015 року, [PERSON] мешкала за адресою: [PERSON], вул. Едельштейна, 8/67, знаходилася на диспансерному обліку в центрі з 2013 року з приводу хронічного захворювання після перенесення гострого повторного інфаркту міокарду (28.02.2013р.). Протягом березня та квітня 2013 року шість разів була оглянута сімейним лікарем, останній раз 19.04.2013 року (а.с. 71 Т.1). З витягу з кримінального провадження № 12015020010004807, вбачається, що 21 липня 2015 року було внесено дані про вчинення злочину передбачеоного ч.1 ст. 190 КК України, а саме про те, що [PERSON] за попередньою змовою з нотаріусом Вінницького нотаріального округу [PERSON], шляхом зловживання довірою та безпоравдністю [PERSON], 21.05.2013 року уклали заповіт за яким все належне [PERSON] майно, після її смерті переходить до її онуків [PERSON] та [PERSON], які є дітьми [PERSON] А, 22.05.2013 р. [PERSON] померла (а.с. 52 Т.1). Проте, слід зазначити, що матеріалами перевірки за фактом смерті [PERSON] не було встановлено достатніх даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення. Відповідно до акту № 9 посмертної судово-психіатричної експертизи від 05.06.2014 року, складеного КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. [PERSON], на момент підписання заповіту від 24.12.2012р. [PERSON] на хронічне душевне захворювання не страждала, а виявляла органічний розлад особистості змішаного (судинного, атеросклеротичного) генезу. За своїм психічним станом [PERSON] на час складання заповіту від 24.12.2012 р. могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Дати відповідь на запитання щодо того, чи хворіла [PERSON] на психічне захворювання на час- підписання заповіту від 21.05.2013 року не є можливим, у зв'язку з малоінформативністю (а.с. 74-79). Суд критичнго ставиться до даного акту, оскільки він складений за наявності малої кількості наданих письмових доказів. Ухвалою суду від 16 листопада 2016 року клопотання представника позивача задоволено та призначено у справісудово-психіатричну експертизу, на розгляд експертів поставлено наступні питання: 1.на яке психічне чи інше захворювання страждала [PERSON], [INFO], яка померла 22 травня 2013 року, на момент складання нею заповіту від 21 травня 2013 року? 2.чи могла [PERSON], [INFO], яка померла 22 травня 2013 року, внаслідок свого захворювання усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та усвідомлювати їх наслідки під час складання нею заповіту від 21 травня 2013 року? 3.чи могла [PERSON], [INFO], яка померла 22 травня 2013 року, внаслідок захворювання, діагноз про яке, зазначений в медичних документах (медичні картки №4912, 5919, 2174, акт №730), усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та усвідомлювати їх наслідки під час складання нею заповіту від 21 травня 2013 року? З висновку судово-психіатричного експерта №32 від 18.01.2017 року, складеного Київським міським Центром судово-психіатричної експертизи (а.с. 214-217 Т.1), судом встановлено, що: - [PERSON] на час складання нею заповіту (21 травня 2013р.) страждала на органічне ураження головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, повторні гострі порушення мозкового кровообігу) з вираженим психоорганічним синдромом; - [PERSON] за своїм психічним станом на час складання нею заповіту (21 травня 2013р.) не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними; - [PERSON] під час складання нею заповіту (21 травня 2013р.) страждала на органічне ураження головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, повторні гострі порушення мозкового кровообігу) з вираженим психоорганічним синдромом, і за своїм психічним станом у даний період не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Таким чином, суд приходить до висновку, що померла [PERSON] на час складання спірного заповіту (21 травня 2013р.) не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тобто її воля щодо розпорядження власним майном була не об'єктивною. Разом з тим, факт не усвідомлювання [PERSON] значення своїх дій, підтверджується також показами свідків, які були допитані в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні до і після проведення експертизи, повідомила, що в 2013 році у [PERSON] стався повторний інсульт. Їй було оформлено групу інвалідності. Також, [PERSON] розпочала оформлювати опікунство над померлою. В середині квітня [PERSON] вигнала її з батьком з сріної квартири, де вони проживали. Батько прожив з [PERSON] 21 рік. Померла була в тяжкому стані, не могла зробити жодний заповіт. Свідки, що підписали спірний заповіт, на 50 років молодші за неї. Вона нічого не просила, нічим не цікавилася та справляла нужду під себе. Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні до і після проведення експертизи, повідомив, що із 2006 року знайомий з [PERSON] Неодноразово бував в них в дома. Після інсульту померла не могла істи, пити. Останній раз бачив її 10.04.2013 року у важкому стані, у неї були пролежні, не реагувала на його запитання. На його думку, під час підписання заповіту вона вже була мертвою. .руки в неї не рухалися, не могла сама перевернутися, по кімнаті не ходила, справляла нужду під себе. Свідок [PERSON] повідомила, що знає [PERSON] з дитинства. Після інсульту вона лежала, не піднімаючись. [PERSON] за нею доглядав, прав її пелюшки. Невістка з'явилася лише після інсульту. Сама [PERSON] не говорила, руки її не діяли; її мати її кормила; вона тільки піднімала та опускала очі у відповідь на запитання. Бачила її за 4-5 днів до смерті, вона вже ні на що не реагувала, погляд у неї був блуждаючий, нічого не розуміла, тільки лежала. Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні до і після проведення експертизи, повідомив, що [PERSON] лежала, говорити не могла. Вона різко змінилася після інсульту, вимовляла тільки окремі звуки, зокрема: «ма-ма-ма-ма», лежала як живий труп безрукий. Її необхідно було кормити з ложки. На запитання не відповідала, мовчала, очі заплющувала. Останній раз бачила її за 4 дні до смерті, вона її не впізнала. Суд критично ставиться до показів свідка [PERSON], яка зазначила, що [PERSON] її впізнала, вона була у неї на початку травня. Вони розмовляли, [PERSON] просила дати їй поїсти. Останній раз була в неї на початку травня. Вона сиділа на подушках, зраділа, сказала, що в неї все добре. Намагалася їсти сама, говорила «Ой, дівчата, важко». Вона сама пила та їла, казала, що смачно. Вона була адекватною, у неї була повільна вимога, однак зрозуміла для всіх. На думку суду, померла не могла самостійно їсти, пити і розмовляти, оскільки перенесла три інсульти та лікарі зазначали, що потребує сторонього догляду та статика є не можлива. Свідок [PERSON] допитаний в судовому засіданні до і після проведення експертизи, повідомив, що того дня був у померлої, виносив землю, дошки та каркаси з балкону. [PERSON] лежала в кімнаті, вона привіталася з ним. Пізніше їй стало зле, до неї викликали швидку допомогу. Він зустрічав лікарів. На початку травня він також заходив до померлої і вона запитала в нього як справи. Їла сама з ложечки. Також в судовому засіданні була допитана свідок [PERSON] до і після проведення експертизи, зазначила, що знайома з померлою з 1971 року, вони разом працювали. Коли [PERSON] проживала разом з [PERSON], то він її ображав, почав випивати. Коли вона захворіла, [PERSON] казав, що він забирає свої речі і їде додому. А іншого разу, коли з'явилася його донька, він вже казав, що залишається і претендує на квартиру. Він не впускав дітей та онуків до квартири. Галю з лікарні він забирав. Вона лежала на голій клейонці. Позивач казав, що він не може її перегорнути. Коли [PERSON] прийшла до неї, то [PERSON] її впізнала, але погано говорила, погано рухала руками, називала її ім'я, жала їй руку. Поступово стан здоров'я в неї покращувався. На початку травня вона вже говорила, хоча і повільно. За нею доглядала невістка і вона була ухоженою, чистою, сама їла, брала їжу ложкою, але рідку їжу розплескувала. Останній раз була в неї 19.05.2013 року, їй було вже зовсім краще, поправилася, була веселою, напівлежача на двох подушках, казала, що вимрішила квартиру хлопчикам залишити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працював сімейним лікарем після того, як [PERSON] привезли з лікарні, і він наглядав хвору так, як її сімейний лікар був на курсах. Провідував її в середньому раз на тиждень. Під час її відвідування, він вважає, що вона була в адекватному стані. Однак, на питання головуючого по справі, суду пояснив, що при її захворюванні вона могла день розуміти значення своїх дій, а день - не розуміти. Суд звертає увагу на те, що покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суперечать фактичному змісту опису психічного стану [PERSON] в медичній документації, про що також зазначено в експертизі, тому суд не приймає до уваги їх покази. Вимоги щодо форми та порядку посвідчення заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Згідно вимог частини 4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). За правилами ч. 2 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було відьним і не відповідаль його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В частині 1 ст. 225 ЦК України зазначено, що якщо правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України№ 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого\~2012 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Враховуючи вимоги вищевказаної статті, суд зазначає, що фактне усвідомлення [PERSON] значення своїх дій (складання заповіту 21 травня 2013 року) та відсутністю можливості керувати ними, підтверджена висновком судово-психіатричного експерта №32 від 18.01.2017 року, складеного Київським міським Центром судово-психіатричної експертизи. Зі змісту даного висновку вбачається, що померла [PERSON] під час складання нею заповіту (21 травня 2013р.) страждала на органічне ураження головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія, повторні гострі порушення мозкового кровообігу) з вираженим психоорганічним синдромом, і за своїм психічним станом у даний період не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Суд не приймає до уваги твердження відповідачів про те, що померла на час складання оспорюваного заповіту усвідомлювала значення своїх дій, оскільки протилежне підтверджено висновком експерта, медичними картками, актом огляду МСЕК. Слід зазначити, що на підтвердження свого висновку ними не було надано жодного належного доказу. Частиною 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Крім того, зі змісту самого оскаржуваного заповіту від 21.05.2013 року вбачається, що стан [PERSON] не покращився так, як він посвідчений в привутності свідків та підписаний не [PERSON], а іншою особою. Згідно п.5 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Разом з тим, з самого заповіту слідує, що він підписаний не [PERSON] «у звязку з похилим віком та фізичними вадами рук заповідача», а іншою особою, тобто [PERSON] в момент складання заповіту перебувала в важкому стані, в наслідок чого не могла самостійно підписати заповіт. В результаті цього, суд критично ставиться до пояснень відповідачів про те, що [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій під час складання оспорюваного заповіту. При цьому суд звертає увагу, що [PERSON] померла наступного дня 22.05.2013 року, що ще раз переконує суд у неправдивості показань свідків, які вказували на динаміку покращення її стану\~\~та можливість перед смертю розмовляти та зробити розпорядження нотаріусу. Отже, судом встановлено, що [PERSON], починаючи з 28.02.2013 року перебувала у важкому стані, не була доступна до оточуючих, не розмовляла, з ними на контакт не йшла, не рухалась, що підтверджено сукупністю доказів у справі. З квітня місяця за нею перестав доглядати [PERSON], якого вигнали онуки та колишня невістка [PERSON], які з 19.04.2013 року жодного разу не викликали до [PERSON] лікарів, що підтверджується медичною картою та висновком експертизи. Вказане свідчить, що стан [PERSON] не міг покращитись, як про це свідчать лише свідки, оскільки [PERSON] медична допомога з вказаного часу ніким не надавалась, а наявні захворювання в [PERSON] потягли її смерть 22.05.2013 року, за день до якої [PERSON] підписала заповіт від імені [PERSON], яка продовжувала перебувати в тяжкому стані, обумовленому хворобою. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], за участю третіх осіб: Служби у справа дітей Вінницької міської ради, Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання заповіту недійсним знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в дохід держави по 275,60 грн. судового збору, оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору інвалід І групи (а.с. 22, 23 Т.1) та на користь позивача витрати за проведення судово-психіатричної експертизи в розмірі 2\~814,75 грн., що підтверджено квитанцією №7 від 19.12.2016 року (а.с. 203 Т.1) На підставі викладеного та

Outcome: approved