Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

До Тульчинського районного суду звернулася [PERSON] до Тульчинської міської ради про визнання права власності на земельну частку (пай). Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням загальних зборів членів КСП «8 Березня» села Ганнопіль Тульчинського району протокол № 6 від 14.06.1995, позивача прийнято в члени колгоспу. В подальшому 30.05.1998 [PERSON] перевели на посаду секретаря Ганнопільської сільської ради Тульчинського району, при цьому заяву про виключення з членів колгоспу вона не подавала . Відповідно до вимог законодавства та Указу Президента України від 08.08.1995, відбулося розпаювання земель сільськогосподарського призначення, під час якого були складені списки осіб, що мають право на земельні частки (паї), після чого 21.02.1996, підприємство отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії ВН № 00016. У зв'язку тим, що під час проведення розпаювання, а також під час видачі державного акта позивач перебувала у складі членів КСП «8 Березня», її мали включити в списки осіб, які мали право на отримання земельної частки (паю). Однак, позивача перевели на іншу посаду, їй про затвердження списків і про те, що вона не була включена не було відомо. Разом з тим, на даний момент позивач дізналася, що вона мала право на отримання земельної частки (паю), та не була включена в списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). Позивач вважає не включення її у списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) незаконним, а оскільки зазначені обставини їй стали відомі лише на даний час, вона звернулася до суду з даним позовом і просить поновити строк звернення до суду та визнати за нею право на земельну частку (пай) без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) за рахунок земель запасу Тульчинської територіальної громади Тульчинського району, в розмірі 2,36 в умовних кадастрових гектарах, який виділявся на момент розпаювання колективного сільськогосподарського підприємства «8 Березня» села Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області. Позивач і його представник у судове засідання не зявилися, однак представник позивача подав заяву у якій зазначив, що просить розглянути справу за його відсутності і відсутності позивача, заявлені вимоги підтримує і просить суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, однак Тульчинська міська рада Вінницької області через канцелярію суду подала лист згідно якого відповідач не заперечує проти задоволення позову та просить розглядати справу на підставі наявних у ній даних і доказів. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, проте надав суду письмові пояснення згідно яких у задоволенні позову слід відмовити з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно трудової книжки БТ-ІІ № 4768785 від 01.07.1993, [PERSON] починаючи 14.06.1995 30.05.1998, працювала на посаді різноробочої у колгоспі «8 Березня» с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області (а.с. 6 7). У відповідності до архівної довідки за № 01.01-41/603 від 23.03.2018, виданої Тульчинською районною державною адміністрацією, [PERSON], згідно протоколу за № 2 від 21.02.1996, прийнята у члени колгоспу «8 Березня» с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області (а.с. 8). Відповідно до листа Відділу у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, \~ середній розмір земельної частки (паю) колгоспу «8 Березня» на момент розпаювання у 1996 році становив 2,36 в умовних кадастрових гектарах (а.с. 10). Також, згідно листа Відділу у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за № 728/418-18-0.37 від 11.10.2018, паювання земель розпочалося у 1995 році, державний акт серії ВН № 00016, на право колективної власності на землю КСП «8 Березня» с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області, видано 21.02.1996 (а.с. 39). Зазначені обставини також підтверджуються копією державного акту серії ВН № 00016 від 21.02.1996 (а.с. 40). У відповідності до іншого листа Відділу у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за № 35/118-18 від 28.03.2018, розпаювання земель КСП «8 Березня» с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області, відбулося у 2004 році (а.с. 11). Статтею 15 ЦК України, визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 07.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Статтею ст. 71 ЦК УРСР, (діючий на час виникнення спірних правовідносин), встановлено трирічний загальний строк позовної давності. Оскільки, право на позов у позивача виникло ще в 1995 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. Згідно частин 1 та 2 ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. За загальним правилом статті 76 ЦК УРСР, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Також, суд, у даному випадку, враховує положення Конвенції про захист прав людини і основних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду, як джерела права. Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17.07.97 №475/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення". У справі Bellet v. Frаnсе Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. За змістом рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Таким чином, суд встановив, що розпаювання земель КСП «8 Березня» с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області розпочалося у 1995 році і відбулося у 2004 році, на час складання списків осіб яким належить право на земельну частку (пай) позивач могла довідатися про порушення її права на внесення до списку осіб, яким належить право на земельну частку (пай), а тому позивач пропустила строк позовної давності, однак враховуючи, що про порушення належного їй права, останній стало відомо лише на момент намагання реалізувати право на отримання у власність земельну частку (пай) та звернення до суду з даним позовом, суд вважає, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, у звязку з чим, його слід поновити. Статтею 14 Конституції України, передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. У відповідності до п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих\~ у\~ колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.1995, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікатна право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток(паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004, розяснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акту на право колективної власності на землю. Позивач починаючи з 14.06.1995 30.05.1998, позивач працювала у КСП «8 Березня» с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької, а з 21.02.1996 прийнята у члени колгоспу, та зазначені обставини підтверджені в ході судового розгляду належними доказами, зокрема трудовою книжкою та довідкою наданою Тульчинською РДА, та судом не встановлено жодних даних щодо припинення членства позивача у колгоспі та зміни місця роботи, у звязку з чим, на момент розпаювання у 1995 році земель її безпідставно не включили до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). Згідно статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів. Таким чином, враховуючи, що наведене, приймаючи до уваги фактичне визнання відповідачем позовних вимог, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного і

Outcome: approved