Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк", у якому просив стягнути на його користь 8 158,10 грн. або зменшити суму заборгованості [PERSON] перед ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", що підлягає стягненню по виконавчому провадженню Центральним відділом Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, а також стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05 травня 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення зі [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (правонаступник - ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк") заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 619,85 грн., а також судові витрати на загальну суму 158,10 грн. 24 вересня 2010 року позивачеві направлено повідомлення від Банку про необхідність погасити заборгованість у поточному місяці. При цьому, як стверджує позивач, про наявність судового наказу [PERSON] нічого не було відомо. Крім того, у вказаному листі було зазначено про право Банку за заявою кредитора зняти штрафні санкції за весь період простроченої заборгованості. 29 вересня 2010 року позивачем сплачено заборгованість у розмірі 8 000 грн., а також 158,10 грн., а також, як зазначає позивач, оформлено заяву з проханням вирішити питання щодо зняття нарахованих штрафних санкцій. Не зважаючи на те, що позивачем було погашено кредитну заборгованість у розмірі 8 000 грн., а також суму судових витрат за розгляд заяви про видачу судового наказу у розмірі 158,10 грн., у квітні 2014 року [PERSON] отримав постанову Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу № 2н-1426/10, виданого 14 лютого 2011 року про стягнення боргу в розмірі 25 777,95 грн. Зважаючи, що Банк планує стягнути з позивача повторно суму погашеної заборгованості у розмірі 8 158,10 грн., [PERSON] звернувся до суду із позовом. Позивач у судове засідання не з'явився, на адресу суду направив заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, проте свого представника у судове засідання не направив. Третя особа у судове засідання свого представника не направила, на адресу суду надіслала заяву з проханням розгляд справи проводити без його участі Суд, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 05 травня 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення зі [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" (правонаступник якого - ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк") заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 619,85 грн., а також судові витрати на загальну суму 158,10 грн. 24 вересня 2010 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» направило позивачеві повідомлення з вимогою погасити заборгованість за кредитом в п'ятиденний строк. Задля уникнення негативних юридичних наслідків невиконання [PERSON] порядку повернення кредиторської заборгованості, Банк запропонував кредиторові повністю погасити заборгованість у поточному м'ясці до 30 вересня 2010 року. 29 вересня 2010 року [PERSON] перерахував на рахунок Банку 8 000 грн. у якості погашення заборгованості по кредиту, що підтверджується квитанцією № 1829435 від 29 вересня 2010 року. Крім того, як убачається із квитанції № ПН1339 від 29 вересня 2010 року, позивачем було перераховано на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» суму грошових коштів у розмірі 158,10 грн. У позовній заяві позивачем було зазначено, що на день отримання повідомлення Банку з проханням погасити заборгованість по договору кредиту, а також на день сплати заборгованості у розмірі 8 158,10 грн., [PERSON] не знав про наявність судового наказу від 05 травня 2010 року, що виданий Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення зі [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 619,85 грн., а також судові витрати на загальну суму 158,10 грн. Суд критично відноситься до таких тверджень позивача, зважаючи на ту обставину, що останнім було сплачено заборгованість у розмірі 8 000 грн. у якості погашення кредитної заборгованості та 158,10 грн. різними квитанціями, що свідчить про обізнаність позивача щодо необхідності сплатити суму грошових коштів у розмірі 158,10 грн. судових витрат за розгляд судом заяви про видачу судового наказу. Позивач зазначає, що у повідомленні від 24 вересня 2010 року Банком зазначено про право за заявою кредитора зняти штрафні санкції за весь період простроченої заборгованості. [PERSON] зазначає, що 29 вересня 2010 року ним було оформлено заяву з викладенням обставин, що призвели до виникнення заборгованості, та проханням вирішити питання щодо зняття нарахованих штрафних санкцій. Проте, з заяви, що додана позивачем до позовної заяви, не вбачається, що останнім було викладено прохання про зняття штрафних санкцій, крім того, така заява не містить дати її складення та підпису [PERSON], що не може оцінюватись судом як належний та допустимий доказ. Варто зазначити, що зняття штрафних санкцій за прострочення погашення заборгованості, є правом Банку, а не обов'язком у разі погашення поточної заборгованості кредитором. Крім того, у вказаному повідомленні кредитодавець попередив, що відповідно до Умов, всі фінансові ризики, пов'язані з невчасним надходженням перерахованих безготівкових грошових коштів кредитор приймає на себе. Позивач стверджує, що про існування судового наказу, яким з нього стягнуто заборгованість на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк», йому стало відомо після отримання постанови Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 08 квітня 2014 про відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу № 2н-1726/10, виданого 14 лютого 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва. Так, з матеріалів позовної заяви не вбачається, що вказаний судовий наказ або постанова про відкриття виконавчого провадження оскаржувалися боржником. Крім того, не надано доказів того, що [PERSON] повідомляв Центральний відділ Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про часткове погашення ним заборгованості по вказаному судовому наказу. За ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Таким чином, зважаючи, що судовий наказ виконується, боржник не позбавлений можливості подавати додаткові матеріали, що регламентовано ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, документи, що підтверджують часткове погашення боргу. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Чинним законодавством не передбачено можливості захисту своїх цивільних прав та інтересів шляхом зменшення суми заборгованості на суму, що була сплачена боржником раніше. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а відтак позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed