Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

В грудні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про зміну розмірів аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивували тим, що 22 червня 2002 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Барського РУЮ Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 50. Згодом даний шлюб був розірваний рішенням суду. Наразі позивач друге вийшла заміж та змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Від шлюбу з відповідачем є неповнолітня донька [PERSON], [INFO], яка після припинення їх шлюбних відносин залишилась проживати з позивачем. [PERSON] зазначає, що Барським районним судом Вінницької області від 19.09.2014 року по справі № 125/2353/14-ц з відповідача були стягнуті аліменти на її користь на утримання їх дитини - доньки [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів доходу платника, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини. Разом з тим, відповідач сплачує аліменти лише в розмірі 30% прожиткового мінімуму. За цей час ціни на споживчі товари та комунальні послуги зросли, змінився прожитковий мінімуму та інші соціальні норми. Також відбулися зміни в законодавстві, яке регулює аліментні відносини. Так, в даний час мінімальний розмір аліментів не може бути меншим за 50% прожитковового мінімуму для дітей відповідного віку. Потреби дитини, в зв'язку з її подорослішанням значно зросли, тому [PERSON] самостійно не може належним чином забезпечувати доньку. Аліменти, які сплачує відповідач є недостатньою допомогою для утримання дитини. [PERSON] матеріально достатньо забезпечений, має постійну роботу і отримує стабільний дохід, який є досить високим. Він має у власності будинок та автомобіль, інших аліментних зобов'язань немає. Оскільки відповідач не бажає добровільно надавати додаткову матеріальну допомогу дитині, [PERSON] змушена була звернутися до суду з даним позовом та просить змінити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на її користь на утримання неповнолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO], згідно рішення Барського суду Вінницької області від 19.09.2014 року по справі № 125/2353/14-ц, визначивши новий розмір аліментів в розмірі ? частини від вісх видів заробітку (доходу) платника, але не менше 50% прожиткового мінімуму і не більше 10-ти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, щомісяця, до повноліття дитини. Також просить стягнути на її користь судові витрати, а саме витрати по оплаті правової допомоги адвоката в сумі 450 грн. В судове засідання позивач не з'явилася, надавши суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 26.05.2006 року відділом РАЦС Барського районного управління юстиції Вінницької області, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Судом встановлено, що рішенням Барського районного суду Вінницької області від 11.09.2014 року (справа № 125/1953/14-ц) позов [PERSON] задоволено та шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 22.06.2002 відділом РАЦС Барського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 50, розірвано. Після розірвання шлюбу залишити прізвище дружини «[PERSON]» (а.с. 5). Дане рішення суду набрало законної сили 23.09.2014 року. За вищевказаним судовим рішенням Барським районним судом Вінницької області 13.10.2014 року видано виконачий лист № 125/2353/14-ц (а.с. 7). Також, з матеріалів справи вбачається, що 27 грудня 2016 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу прийняла прізвище «[PERSON]» (а.с. 6). Відповідно до довідки МКП «ЖЕК № 7» від 23.12.2016 року донька сторін [PERSON] зареєстрована та проживає разом з позивачем в м. Вінниці по вул. 600-річчя, 60, кв. 70 (а.с. 8). Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Отже, суд вправі змінити розмір аліментів, визначений судом, за позовом одержувача аліментів, однак лише в разі зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я боржника або стягувача. Жодних доказів того, що у боржника [PERSON] змінився: матеріальний чи сімейний стан, поліпшилося здоров'я, позивачем суду не надано. Разом з тим, як і доказів відносно зміни майнового стану стягувача, позивачем не надно. [PERSON] в своїй позовній заяві лише посилається на те, що ціни зросли та змінився мінімальний розмір аліментів. Частиною першою ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] просить змінити розмір аліменти з ? частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на ? частини від вісх видів заробітку (доходу) платника, але не менше 50% прожиткового мінімуму і не більше 10-ти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку. Щодо збільшення розміру прожиткового мінімуму, то суд зазначає, що наразі даний розмір змінився з 30% на 50% (ч. 2 ст. 182 СК України), тому вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача. Так, 08.07.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 року. Даним Законом ч. 2 ст. 182 СК України викладено в новій редакції, згідно якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 2 статті 182 СК України передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватись з їх платника. Підвищивши цей мінімальний розмір Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, держава підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини. Конвенцією про права дитини (стаття 3) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. З урахуванням викладеного, враховуючи зміни у чинному законодавстві щодо встановленого державою мінімального розміру аліментів на дитину, для найкращого забезпечення інтересів дитини, суд вважає можливим збільшити розмір аліментів, які стягаються з відповідача на утримання дитини [PERSON], [INFO], за рішенням Барського районного суду Вінницької області від 19.09.2014 року по справі № 125/2353/14-ц, визначивши новий розмір аліментів в розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходу) платника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму і не більше 10-ти розмірів прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством для дитини відповідного віку, щомісяця, до повноліття дитини. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути - 640,00 грн. судового збору, а також на користь позивача витрати на оплату правової допомоги в розмірі 450,00 грн., що підтверджено договором-квитанцією № 367 (а.с. 9). У відповідності до ст. 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та

Outcome: approved