Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 16 грудня 2014 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до Кодимської міської ради Одеської області про визнання в порядку спадкування за законом права приватної власності на спадкове майно у вигляді жилого будинку, який залишився після смерті її чоловіка [PERSON] та матері [PERSON]. В позовній заяві вказала, що [INFO] померла її мати [PERSON], а [INFO] - чоловік [PERSON], кожен з яких за життя був власником 1/2 частини жилого будинку, розташованого в [ADDRESS]. Вона є єдиним спадкоємцем спадщини померлих матері та чоловіка за законом, на момент їхньої смерті постійно проживала разом з ними в одному помешканні, тому вважається такою, що прийняла спадщину, однак нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом через відсутність всіх необхідних правовстановлюючих документів на спірне спадкове майно. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - Кодимської міської ради Одеської області в судове засідання не прибув, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без нього (заява виконуючої обов'язки міського голови [PERSON] №1068/0216 від 24 грудня 2014 року). Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У зв'язку з цим суд вважає можливим розглянути зазначену цивільну справу без участі представника відповідача. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши надані нею письмові докази, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін і інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, діючи виключно у спосіб, визначений законами України (ч.2 ст.19 Конституції України та ст.4 ЦПК України). Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим [INFO] відділом РАЦС Кодимського районного управління юстиції, актовий запис про смерть №76 від [INFO]. Місце відкриття спадщини - [ADDRESS]. Факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлою [PERSON], як між донькою та матір'ю, підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER], виданого 23 травня 1959 року відділом РАЦС м.Кодима, де в графі «мати» вказано [PERSON], та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 08 липня 1961 року цим же відділом РАЦС, з якого вбачається, що позивач 08 липня 1961 року уклала шлюб з [PERSON], змінивши своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». [INFO] помер чоловік позивача [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим 14 вересня 2005 року відділом РАЦС Кодимського районного управління юстиції, актовий запис про смерть №123 від 14 вересня 2005 року. Місце відкриття спадщини - [ADDRESS]. Визначаючи якими правовими нормами слід керуватися при вирішенні зазначеного спору (нормами Цивільного кодексу України в ред.1963 року чи Цивільного кодексу України в ред.2004 року), суд виходить з наступного. Відповідно до п.п.4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року, норми цього кодексу застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. Правила Книги 6 цього кодексу застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим кодексом чинності. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.1 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах по спадкування» роз'яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР, якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абз.14 п.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, вказав, що у відповідності з п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування в яких виникло відповідно до норм ст.ст.529-531 ЦК УРСР. Шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті матері позивача [PERSON] закінчився [INFO], а після смерті чоловіка [PERSON] - [INFO]. Відтак, з врахуванням роз'яснень, які є в абз.3 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року та абз.13 і 14 п.1 та п.2 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, застосуванню для вирішення заявленого позивачем [PERSON] позову у частині позовних вимог щодо спадщини померлої матері [PERSON] підлягають норми Цивільного кодексу України в ред.1963 року, який з 01 січня 2004 року втратив чинність, але був чинним на момент виникнення та існування спірних правових відносин в цій частині. Для вирішення позову [PERSON] у частині позовних вимог щодо спадкового майна померлого чоловіка [PERSON] суд застосовує положення Цивільного кодексу України, який набув чинності 01 січня 2004 року. Стосовно позову [PERSON] у частині визнання права власності на спадкове майно померлої матері [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст.525 та 526 ЦК України в ред.1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем її відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв (ч.1 ст.548 ЦК України в ред.1963 року). Підставою для задоволення позову в цій частині позивач [PERSON] вказала постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та фактичний вступ нею у володіння та управління спадковим майном померлої матері, здійснений одразу після її смерті. За змістом п.1 ч.1 ст.549 ЦК України в ред.1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. При цьому, такі дії мають бути вчинені протягом шести місяців з моменту смерті спадкодавця (ч.2 ст.549 ЦК УРСР). За життя померла [PERSON] була власником 1/2 частини жилого будинку [NUMBER], розташованого в [ADDRESS], яка належала їй відповідно до договору дарування, посвідченого Кодимською державною нотаріальною конторою 17 серпня 1979 року, реєстр №1864 (довідка КП «Кодимське районне бюро технічної інвентаризації» №46 від 07 квітня 2015 року). З пояснень позивача [PERSON] та оглянутої судом Домової книги на зазначене домоволодіння від 27 січня 1977 року вбачається, що у спірному домоволодінні станом на [INFO] (день смерті [PERSON].) постійно проживали позивач [PERSON] та її мати [PERSON], після смерті матері позивач до цього часу мешкає у спірному будинку, відтак, у відповідності з положеннями ст.549 ЦК України в ред.1963 року позивач вважається такою, що прийняла спадщину померлої матері [PERSON] Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» №4 від 24 червня 1983 року (втратила чинність, але роз'яснювала спірні правові відносини на момент їх виникнення та існування), якщо позивач протягом встановленого строку для прийняття спадщини вступив в управління та володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права власності на спадкове майно. Отже, встановивши факт прийняття позивачем [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON], суд вважає можливим позов позивача у цій частині задовольнити, оскільки за нормами ст.549 ЦК України в ред.1963 року вона є такою, що прийняла спадщину померлої матері, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не може через відмову нотаріуса видати таке свідоцтво (відмова нотаріуса №242/02-14 від 07 квітня 2014 року). Стосовно позовних вимог позивача [PERSON] у частині спадкування спадкового майна померлого чоловіка [PERSON] Відповідно до ст.1218 ЦК України в ред.2004 року до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України в ред.2004 року). До складу спадкового майна померлого [PERSON] ввійшла 1/2 частина жилого будинку [NUMBER] з надвірними спорудами, розташованого в [ADDRESS], яка належала йому відповідно до договору забудови, посвідченого 2-ю Балтською державною нотаріальною конторою 18 лютого 1964 року, реєстр №147 (довідка КП «Кодимське районне бюро технічної інвентаризації» №46 від 07 квітня 2015 року). Відповідно до ст.1223 ЦК України в ред.2004 року право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Судом встановлено, що за життя померлий [PERSON] заповіту не склав, тому відповідно до ст.1261 ЦК України в ред.2004 року спадкоємцем його майна за законом першої черги є його дружина - позивач [PERSON] При цьому, факт родинних відносин між померлим та позивачем, як між чоловіком та дружиною, підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим 08 липня 1961 року цим же відділом РАЦС, з якого вбачається, що позивач [PERSON] 08 липня 1961 року уклала шлюб з [PERSON], змінивши своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України в ред.2004 року спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України в ред.2004 року спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття проживав окремо від спадкодавця, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України в ред.2004 року ). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] на день смерті останньої проживали разом, у спірному будинку позивач продовжує проживати до цього часу. Отже, за змістом ч.3 ст.1268 ЦК України в ред.2004 року позивач [PERSON] вважається такою, що прийняла належне померлому [PERSON] спадкове майно. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно. Матеріали справи містять належні докази звернення позивача до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину померлого чоловіка [PERSON], однак, нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через відсутність всіх необхідних правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок (відмова нотаріуса №242/02-14 від 07 квітня 2014 року). Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.3.1 Інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вказав, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може бути позивачем у справі про визнання права власності на це спадкове майно (абзац 4). В цьому інформаційному листі ВССУ також вказав, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК України 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року №105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнаються в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Правовими підставами виникнення права власності на жилі будинки, які збудовані до 2004 року та на які відсутні правовстановлюючі документи, є створення майна, придбання за договорам купівлі-продажу, дарування, набуття у порядку спадкування тощо. Відповідно до ст.392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Зазначені обставини свідчать про неможливість захисту порушеного права позивача в позасудовому порядку, тому обраний нею спосіб захисту цього порушеного права відповідає ст.16 ЦК України, у зв'язку з чим її позов підлягає задоволенню, оскільки за нормами ст.549 ЦК України в ред.1963 року та ч.3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України в ред.2004 року вона прийняла спадщину померлих матері [PERSON] та чоловіка [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved