Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до Полтавського районного суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позивач просив суд: визнати за ним право власності за набувальною давністю на 61/100 частки у праві власності на будинковолодіння, яке складається з житлового будинку «А-1» площею 109,80 кв.м., надвірних будівель та споруд: сарай «Б» площею 64,10 кв.м., погрібник «В» площею 12,30 кв.м., сарай «Г» площею 7,40 кв.м., колодязь №1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивача не з`явилися, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Враховуючи подану заяву позивача, повторну неявку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, за згодою позивача, суд ухвалив: проводиться заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головними з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (статті 13, 14, 41). Конституційні положення про право власності відображені в нормах діючого законодавства, зокрема в статті 344 ЦК України, якою встановлені правила застосування набувальної давності як одного зі способів набуття права власності. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Виходячи із змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Судом встановлено, що [PERSON] згідно рішення № 19 Комісії по приписці громадян, які прибули з країн СНД Полтавської РДА від 30.05.1997 року був зареєстрований (прописаний) Супрунівським сільвиконкомом за адресою: [ADDRESS] будинку, що складався з двох кімнат, житловою площею 19 кв.м. Із змісту позовної заяви також вбачається, що в ухвалі ВАС України від 14.11.2013 року: "...В 1996році [PERSON] разом із батьком переїхав до с. Супрунівка Полтавського району Полтавської області, а 1 грудня 1997 року , на підставі рішення Комісії про прописці громадян, що прибули з країн СНД Полтавської районної державної адміністрації № 19 від ЗО травня 1997 року, його, разом із батьком та молодшим братом, було прописано в [ADDRESS] . Із копії погосподарської книги Супрунівської сільської ради, вбачається, що 25 листопада 1997 року позивач був зареєстрований в [ADDRESS] , проте його прописку анульовано шляхом проставлення штампу «виписаний». Враховуючи те, що [PERSON] був прописаний на підставі рішення Комісії про прописці громадян, що прибули з країн СНД Полтавської районної державної адміністрації №19 від 20 травня 1997 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції, що рішення про анулювання прописки інспектор ВОС Ромашко Т.М. не мала приймати, оскільки це не відноситься до її компетенції. Цей факт підтверджується і тим, що Супрунівка сільська рада у 2003 році видала позивачу відповідну довідку про те, що він дійсно станом на 2003 рік прописаний і проживає за адресою: [ADDRESS] . Всі довідки сільськими радами про прописку видаються на підставі погосподарської книги. Крім того, Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України у своєму листі 28 липня 2005 року вказав на те, що у державному Департаменті у справах громадянства та імміграції тареєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України розглянуто скаргу, адресовану Міністру внутрішніх справ України, здійснено перевірку щодо підстав перебування на Україні громадянина [PERSON] та встановлено, що він зареєстрований в [ADDRESS] ... ". Незважаючи на анулювання прописки, позивач залишився проживати за адресою: [ADDRESS] . У 2005 році [PERSON] вимушений був офіційно зареєструватися за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрований до цього часу, в той час коли фактично проживає та користується частиною будинку та прибудинковими будівлями за адресою: [ADDRESS] . З погосподарської книги Супрунівської сільської ради, встановлено, що будинок по [ADDRESS] нібито належить до шкільного будинку, але з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на момент звернення до суду з даною заявою ні за ким право власності не зареєстровано. Згідно рішення Полтавського районного суду від 10.03.2017р., встановлено, що за позивачем, [PERSON] , [INFO] , рнокпп [NUMBER] (фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) визнано право власності за на 39/100 частини будинковолодіння, що складається з житлового будинку (А-1) загальною площею 109,8 кв.м., надвірних будівль та споруди, а саме: сарай "Б" площею 64,1 кв.м., погрібник "В" площею 12,3 кв.м., сарай "Г" площею 7,4 кв.м., колодязь № 1, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Отже, власник 61/100 частини будинку по [ADDRESS] заявнику невідомий, як і невідомо, де він може знаходитися. Рішення про передачу цієї частини нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось. За таких підстав, можливо зробити висновок про те, що 61/100 частини будинковолодіння, яке складається з житлового будинку «А-1» площею 109,80 кв.м., надвірних будівель та споруд: сарай «Б» площею 64,10 кв.м., погрібник «В» площею 12,30 кв.м., сарай «Г» площею 7,40 кв.м., колодязь №1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] на даний час є безхазяйними. На даний час позивач вирішив зареєструвати належним чином право власності на частину житла у якому фактично проживає, однак позбавлений такої можливості у позасудовому порядку. Суд вважає, що позивач починаючи з 2002 року добросовісно, відкрито безперервно користується, нерухомим майном в тому числі 61/100 частини, що розташовано за адресою: [ADDRESS] і на яке просить визнати право власності. Також судом встановлено, що позивачем укладено договори про надання комунальних послуг по будинковолодінню, що знаходиться по [ADDRESS] , за цими договорами проводяться оплати даних послуг, а також той факт, що позивачем проведеного ремонт даної будівлі. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Суд вважає, що встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно роз`яснень, що містяться у п.6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Тому в даному випадку можна вважати володіння нерухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності є добросовісним. Згідно до ст. 3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Вказані у позові обставини можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги всі докази подані сторонами, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим, доведеним та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved