Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, який мотивував тим, що 14.01.2003 року померла її мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті вона не зробила. Позивач та її брат, [PERSON], є спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину фактично, що стверджується рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.09.2011 року. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, м. Липовець, вул. Лермонтова 7. Бажаючи оформити спадщину позивач звернулася до нотаріуса за отриманням Свідоцтв про право на спадщину за законом. Розглянувши подані документи, нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії з тих підстав, що позивач не надала документів, які посвідчують право власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно. У звязку з цим позивач не в змозі реалізувати свої права на спадкове майно, що і стало причиною її звернення до суду за захистом невизнаних прав про визнання права власності на ? частки житлового будинку в порядку спадкування за законом. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Відповідач позов визнав повністю, просив суд задовольнити його. Будучи повідомленими у встановленому законом порядку про час і місце розгляду справи, відповідач в судове засідання призначене на 29.02.2016 року не з'явився, заяви про відкладення розгляду справи або ж її розгляду у його відсутність до суду не подав, про причини неявки суд не повідомив. Враховуючи те, що відповідач не з'явився до суду без поважних причин, а також те, що позивач та її представник скористалися правом на розгляд справи у їх відсутність, суд ухвалює рішення на підставі наявних в справі доказів, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 14.01.2003 року в м. Липовець (Вінницької області) померла [PERSON] (дошлюбне прізвище "Мандр") [PERSON], що підтверджується Свідоцтвами про смерть (а.с. 4). Після її смерті відкрилася спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті вона не зробила. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, м. Липовець, вул. Лермонтова 7. З матеріалів Спадкової справи № 487/2011 (а.с. 32) слідує, що позивач прийняли спадщину після смерті [PERSON], що підтверджується рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.09.2011 року (а.с. 39). Факт сімейних відносин позивача із спадкодавцем підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 5), в якому [PERSON] зазначена її матірю, а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження (а.с. 10). Спадщину також прийняв [PERSON] (син), що підтверджується рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 22.09.2011 року (а.с. 7-8) в якому вказано, що після смерті матері він проживав в спірному будинку, тобто фактично вступив в володіння спадковим майном. Осіб, які мають обовязкову частку в спадщині, з матеріалів спадкової справи судом не встановлено. Таким чином, з зазначеного слідує, що сторони спору є єдиними спадкоємцями першої черги, які спадщину прийняли. Для оформлення спадщини позивач звернулася до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який постановою від 03.12.2015 року відмовив їй у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, м. Липовець, вул. Лермонтова 7, оскільки позивач не надала документів, які посвідчують право власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування"). При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Як вбачається з Інвентаризаційної справи, а також Технічного паспорту (а.с. 12-14), житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами були збудовані в період з 1982 - 1988 роки. На час виникнення спірних правовідносин діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких наведено в Додатку № 1 до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 14 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Судом встановлено, що 25.12.1979 року рішенням виконавчого комітету Липовецької районної Ради народних депутатів № 4, [PERSON] із земель колективного господарства ім. Ілліча виділена земельна ділянка площею 0,05 га під забудову за адресою: смт. Липовець, вул. Лермонтова, 3а. Відповідно до рішення виконавчого комітету Липовецької районної Ради народних депутатів від 18.10.1980 року № 325, [PERSON] було надано дозвіл на будівництво будинку за адресою: смт. Липовець, вул. Лермонтова, 3а. Житловий будинок по вул. Лермонтова 3а в смт. Липовець, будівництво якого закінчено 15.10.1984 року, прийнято в експлуатацію районною приймальною комісією Липовецького району за актом приймання в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку і господарських будівель індивідуального забудовника (а.с. 22). 16.12.1986 року рішенням виконавчого комітету Липовецької селищної ради народних депутатів Липовецького району Вінницької області № 170 затверджено нове упорядкування вулиць та зміну нумерації будинковолодінь в смт. Липовець, яким будинку по вул. Лермонтова 3а було присвоєно номер 7. 16.03.1987 року на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, смт. Липовець, вул. Лермонтова, 7 було виготовлено технічний паспорт, у звязку з чим 17.03.1987 року вказане домоволодіння у встановленому порядку було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації. Таким чином, з моменту прийняття в експлуатацію збудованого у 1984 році житлового будинку, громадянка [PERSON] набула статусу власника житлового будинку. Установивши, що будівництво житлового будинку, який є обєктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці, на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію, проте спадкоємець не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня, суд дійшли висновку про наявність правових підстав для визнання права власності на цей будинок за спадкоємцем в порядку спадкування за законом, на підставі статей 529, 548, 549 ЦК Української РСР. Згідно ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частинах, діти, дружина і батьки померлого. Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку, що позивач має право на ? частки спадкового майна. Таким чином, суд вважає, що позивач довела обставини викладені нею у позовній заяві, а обраний ним спосіб захисту своїх прав повністю узгоджується з приписами ст. 6 ЦК УРСР. За змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом (п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). Враховуючи те, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачами позову та виносить рішення про задоволення позову. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved