Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк»(далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравченко Ірини Сергіївни (далі по тексту - відповідач 3) про визнання договору іпотеки недійним та визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотеко держателя в позасудовому порядку. У подальшому, ухвалою суду від 12.06.2019 року судом було залучено до участі в справі в якості співвідповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гречану Руслану Тарасівну (далі по тексту - відповідач 4). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.08.2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії №031/709284-KV, відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 250 000,00 доларів США, зі сплатою 13,50% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 20.08.2018 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між банком та [PERSON] було укладено 21.08.2008р. договір іпотеки № 031/709308-ІО, відповідно до якого в іпотеку банку майновим поручителем було передано: 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] у період шлюбу і являється спільною сумісною власністю подружжя. 29 березня 2019 року позивач дізналась, що вона вже не є співвласником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки саме 29 березня 2019 року позивачем було отримано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої власником квартири є AT «Укрсоцбанк». Позивач зазначає, що вона як співвласник квартири, не давала своєї згоди на передачу її в іпотеку та на включення до договору застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, що призвело до втрати права власності на квартиру і порушення відповідачами законних прав та інтересів [PERSON] . Тому позивач, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 11.06.2019 року (а.с. 74-76) просила суд: 1. визнати недійсним договір іпотеки № 031/709308-10 (з майновим поручителем) від 21 серпня 2008 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С.; 2. визнати недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, яке зазначене в підпункті 4.5.3. пункту 4.5. статті 4 договору іпотеки № 031/709308-10 (з майновим поручителем) від 21 серпня 2008 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С.; 3. визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гречаної Р.Т. щодо реєстрації за АТ "Укрсоцбанк" права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; 4. визнати протиправним та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за АТ "Укрсоцбанк" права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву відповідач 3 вказала, що у архіві нотаріуса наявна заява [PERSON] про надання згоди чоловікові на передачу квартири в іпотеку банком, а тому, просила суд відмовити у задоволенні позову. У поясненнях представник відповідача 1 вказав, що передача майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, в іпотеку банку відбулась за нотаріально посвідченої згоди дружини [PERSON] , а застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Таким чином, на думку представника відповідача 1, підстав для задоволення позову немає. Відповідачі 2, 4 відзивів на позовну заяву не подали. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з викладених у відзиві підстав. Відповідачі 2, 3, 4 у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених відповідачів 2, 3, 4. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 05.04.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді від 05.04.2019 року відмовлено у задоволення заяви про забезпечення позову. Протокольною ухвалою суду від 12.06.2019 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову від 11.06.2019 року. Ухвалою суду від 12.06.2019 року судом було залучено до участі в справі в якості співвідповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гречану Руслану Тарасівну. Ухвалою суду від 12.06.2019 року накладено арешт в цілому на об`єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 176,30 кв.м., житловою - 98,80 кв.м.; заборонено будь-яким третім особам, в тому числі представникам АТ «Укрсоцбанк» вчиняти будь-які дії щодо перешкоджання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на проживання та користування квартирою за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді віл 02.08.2019 року відмовлено у задоволенні заяви-клопотання позивача [PERSON] від 08.07.2019 року про заміну заходу забезпечення позову. Ухвалою суду від 10.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 21.08.2008р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №031/709284-KV (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту заборгованості до 250 000,00 доларів США, зі сплатою 13,50% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 20.08.2018 року (а.с. 15-18). Крім того, умовами Кредитного договору було визначено, що у якості забезпечення виконання зобов`язань, кредитор у день укладання Кредитного договору укладає з [PERSON] іпотечний договорі та договір поруки. Так, 21.08.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 031/709308-ІО, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Іриною Сергіївною та зареєстровано в реєстрі за №4836 (далі - Договір іпотеки), відповідно до якого в іпотеку банку майновим поручителем було передано 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 25.03.2004 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації) (а.с. 12-14). Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 21 вересня 1990 року (а.с. 21). За приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми ст.ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Таким чином, враховуючи презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, вказана квартира являється спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). За умовами ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Як на підставу для задоволення позову позивач вказувала, що вона як співвласник квартири, не давала своєї згоди на передачу її в іпотеку та на включення до договору застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку. Між тим, вказане твердження спростовуються наявними матеріалами справи, адже передача майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, в іпотеку банку відбулась за нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , що підтверджується заявою від 21.08.2008 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С., зареєстрована в реєстрі за № 4835 (а.с. 65). Таким чином, оскільки позивач надала згоду на передачу квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, в іпотеку банку, на вказаній позивачем підставі визнавати Договір іпотеки недійним суд не може. Вирішуючи позовні вимоги у частині визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, судом встановлено, що підпунктом 4.5.3. пункту 4.5. статті 4 Договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань). 19.12.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (а.с. 22-25). Ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду при у справі №14-38цс18, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Крім того, як вказано у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Таким чином, правові підстави для визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, що встановлене підпунктом 4.5.3. пункту 4.5. статті 4 Договору іпотеки, відсутні, адже заявою від 21.08.2008 року [PERSON] надала згоду на передачу квартиру в іпотеку банку [PERSON] на умовах за його розсудом (а.с. 65). Враховуючи те, що відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, визнавати протиправним та скасовувати рішення про державну реєстрацію за АТ "Укрсоцбанк" права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , скасувати відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно законних підстав немає. Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання його недійсним суд не вбачає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. У відповідності до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин, оскільки судом відмовляється у задоволенні позовних вимог, слід скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 12.06.2019 року. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі викладено та

Outcome: dismissed