Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 06 серпня 2020 року надійшла позовна заява [PERSON] (надалі - Позивач) до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі - Відповідач) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я (а.с. 1-7). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ від 06 серпня 2020 року визначено головуючого - суддю Чайкіну О.В. Ухвалою судді від 07 серпня 2020 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 38,39). На виконання вимог статтей 178, 191, 278 ЦПК України Відповідачем 01 вересня 2020 року подано відзив на позов, та надано докази його направлення стороні Позивача. Позивач, у строк, визначений статтями 199, 278 ЦПК України, з урахуванням ухвали про прийняття позову та відкриття провадження у справі, правом подання відповіді на відзив не скористався. Сторони в судове засідання не викликались. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Клопотань про виклик у судове засідання сторін не надходило. Підстав для призначення судового засідання з ініціативи суду не вбачається. Враховуючи викладене, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що кореспондується з положеннями частини 5 статті 279 ЦПК України. Стислий виклад позовних вимог та заперечень відповідача. Позивач зазначає, що вона, перебуваючи в трудових відносинах з комбінатом "Криворожсталь, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство АрселорМіттал Кривий Ріг (надалі - Відповідач/ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), на посаді машиніста крана металургійного виробництва, 30.10.1992 року близько о 09 годині з вини Відповідача, знаходячись на дільниці термообробки металу Сортопрокатного цеху №3, внаслідок нещасного випадку, отримала травму, а саме компресійний перелом тіла 2ст., 12 хребця. Нещасний випадок на виробництві стався під час здійснення Позивачем огляду барабану для намотування троса на візку крана № 27. Візок крану №27 в порушення вимог інструкції, був зупинений по середині мосту крана. Після закінчення огляду, Позивач почала спускатися з візка. Під час спуску, стала однією ногою на розподільчу коробку, при цьому втратила рівновагу і вдарилася об поручневе огородження галереї моста крана, отримавши при цьому компресійний перелом тіла 2 ст., 12 хребця. Відповідно до п.11.3 акту Форми Н-1, нещасний випадок настав внаслідок експлуатації обладнання - підйомно-транспортного - кран, який є джерелом підвищеної небезпеки та належить Відповідачу. Внаслідок зазначеного вище нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом Позивач декілька разів проходила ЛТЕК огляд лікарсько-консультативною комісією (далі -ЛТЕК), де повторно їй визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено другу групу інвалідності з 01.10.2003р. - безстроково, рекомендовано медикаментозне лікування, санаторно-курортне лікування. В обґрунтування позовних вимог вбачається, що у зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, від перенесеної травми відчуває постійний біль по всьому хребту, постійно приймає знеболююче (кетанов, німісіл, моваліс), періодичні "простріли в грудному відділі хребта, болі в плечових суглобах, колінних, деформацію ліктів, періодичні болі в правій половині обличча з Іррадіацією в грудну клітку. Наразі Позивач позбавлена можливості в достатній мірі реалізовувати свої звички та бажання, що додають додаткового дискомфорту та страждань в повсякденному житті. Представник Відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що будь-яких порушень законодавства про працю та охорону праці відносно Позивача з боку підприємства, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням нещасного випадку, Відповідач не вчиняв. В матеріалах справи відсутні висновки експертів про те, що Позивачу завдані моральні страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджуються у справі. Крім того, Позивач не надає суду будь-яких належних та допустимих доказів, що б вказували на те, що він дійсно зазнає моральних страждань. Відповідач вважає, що на момент нещасного випадку, який стався з Позивачем, встаття 237-1 КЗпП не була чинною, тому відсутній обов"язок підприємства по відшкодуванню моральної шкоди. Оскільки відсутня пряма норма, яка б передбачала відшкодування моральної шкоди без прямої вини роботодавця, Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] , [INFO] , перебуваючи в трудових відносинах з комбінатом "Криворожсталь, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство АрселорМіттал Кривий Ріг на посаді машиніста крана металургійного виробництва, 30.10.1992 року близько о 09 годині, знаходячись на дільниці термообробки металу Сортопрокатного цеху №3, внаслідок нещасного випадку, отримала травму, а саме компресійний перелом тіла 2ст., 12 хребця. Даний факт підтверджується актом №107/2 Форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» (надалі - акт Форми Н-1) та трудовою книжкою виданою на ім`я Позивача (а.с.11-14, 21-31). Відповідно до п. 11 акту Форми Н-1, нещасний випадок на виробництві стався під час здійснення Позивачем огляду барабану для намотування троса на візку крана № 27. Візок крану №27 в порушення вимог інструкції, був зупинений по середині мосту крана. Після закінчення огляду, Позивач почала спускатися з візка. Під час спуску, стала однією ногою на розподільчу коробку, при цьому втратила рівновагу і вдарилася об поручневе огородження галереї моста крана, отримавши при цьому компресійний перелом тіла 2 ст., 12 хребця (а.с.12). Відповідно до\~п.11.3\~акту Форми\~Н-1,\~нещасний випадок\~настав внаслідок\~експлуатації обладнання\~-\~підйомно-транспортного\~ кран (а.с.12). Внаслідок зазначеного вище нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, 21.09.1993 року Позивач вперше пройшла огляд лікарсько-консультативною комісією (далі -ЛТЕК), де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено третю групу інвалідності, рекомендовано санаторно-курортне лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги, (а.с.8) 18 жовтня 1994 року Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено третю групу інвалідності, рекомендовано санаторно-курортне лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги (а.с.8). 16 грудня 1996 року Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% га встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеню втрати професійної працезданості у відсотках, необхідність в додаткових видах допомоги» довідки серії: ДНА-01 № 0084413 (а.с. 8 зворот) 22\~жовтня 1997\~року Позивач\~повторно пройшла\~огляд ЛТЕК,\~де їй\~було визначено\~ступінь втрати\~професійної працездатності\~-\~60%\~внаслідок трудового\~каліцтва та\~встановлено третю\~групу інвалідності, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, необхідність в додаткових видах допомоги, (а.с.9). 22\~жовтня 1998\~року Позивач\~повторно пройшла\~огляд ЛТЕК,\~де їй\~було визначено\~ступінь втрати\~професійної працездатності\~-\~60%\~внаслідок трудового\~каліцтва та\~встановлено третю\~групу інвалідності,\~рекомендовано санаторно-курортне\~лікування,\~медикаментозне лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги (а.с.9) 28 вересня 1999 року Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено третю групу інвалідності, рекомендовано медикаментозне лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги, (а.с.9). 09 жовтня 2001 року Позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва, рекомендовано медикаментозне лікування, санаторно-курортне лікування, що підтверджується\~витягом з\~акту огляду\~ЛТЕК Про результати визначення ступеню втрати професійної працезданості у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги» (а.с.10). 01\~жовтня 2003\~року Позивач\~повторно пройшла\~огляд ЛТЕК,\~де їй\~було визначено\~ступінь втрати\~професійної працездатності\~-\~60%\~внаслідок трудового\~каліцтва та\~встановлено другу\~групу інвалідності\~з 01.10.2003р.\~-\~безстроково,\~рекомендовано медикаментозне\~лікування,\~санаторно-курортне\~лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги (а.с. 10 зворот). Внаслідок перенесеної виробничої травми, як наслідок у Позивача розвинувся деформуючий спондилоартроз, безперервно рецидивуючий перебіг, постійний больовий синдром, вісцеро-абдомінальні пароксизми. Порушено функцію ходи 2 ст., що підтверджується копіями виписок з медичної карти Позивача (а.с.17-20) Нормативно-правове обґрунтування Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України). Крім того,\~статтею 46 Конституції України\~закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право [PERSON] на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, ні Кодексом Законів про працю України (стаття 237-1 КЗпП набула чинності 13 січня 2000року) така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 210/3110/16-ц (провадження № 61-4983св18), який суд враховує при вирішенні цієї справи. Станом на 1992 рік (настання нещасного випадку) ні ЦПК УРСР 1963 року, ні інше законодавство УРСР чи СРСР не передбачало правового інституту моральної шкоди і відповідно, не визначало порядок її відшкодування. ЦПК УРСР 1963 року було доповнено статтею 440-1 «Відшкодування моральної (немайнової) шкоди» лише Законом України від 06 травня 1993 року № 3188-XII (набули чинності 08 червня 1993 року). У постановах Верховного суду України від 16 травня 2012 року у справі № 6-27цс12, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-188цс14, від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15 викладено правову позицію, згідно з якою правила відшкодування шкоди, в тому числі моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, визначаються днем первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, а не днем безпосередньо нещасного випадку на виробництві. З огляду на викладене при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди [PERSON] суд застосовує законодавство, яке діяло станом на день первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності позивачу, а не на день настання нещасного випадку. Такі правові висновки викладено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц; від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц Висновки за результатами розгляду матеріалів справи На суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Актом про нещасний випадок на підприємстві № 107/2 за Формою Н-1 від 02 листопада 1992 року встановлено та підтверджено, що нещасний випадок стався із Позивачем при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві Відповідача. Вказаний акт не оскаржений Відповідачем. Суд зазначає, що Позивач 21.09.1993 року вперше пройшла огляд лікарсько-консультативною комісією, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено третю групу інвалідності, рекомендовано санаторно-курортне лікування, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК Про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби в додаткових видах допомоги, (а.с.8) Право на відшкодування шкоди настає саме з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникло у [PERSON] з дня встановлення МСЕК (ЛТЕК) стійкої втрати професійної працездатності. Ураховуючи, що внаслідок нещасного випадку на виробництві [PERSON] отримала трудове каліцтво, 21 вересня 1993 року вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено третю групу інвалідності, а 01 жовтня 2003 року при повторному огляді їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% внаслідок трудового каліцтва та встановлено другу групу інвалідності з 01.10.2003р - безстроково, позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем, суд приходить до висновку, що саме на ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" покладається обов"язок відшкодувати позивачу завдану трудовим каліцтвом моральну шкоду, правові підстави для стягнення якої визначені статтею 440-1 ЦК УРСР. При цьому, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних з чисельними медичними оглядами та обстеженнями, проходженням медико-соціальних експертних комісій, необхідності відновлювальних процедур і лікування, наявність фізичного болю, що викликають складність при звичайних життєвих умовах, що підтверджуються чисельними медичними виписками із медичної карти стаціонарного хворого, що містяться в матеріалах справи (а.с. 15-20), а так само і засади розумності, виваженості та справедливості. Також суд враховує, що Позивач втратила працездатність на 60 % та являється інвалідом ІІ групи безстроково (саме у зв"язку з трудовим каліцтвом), тобто після отримання травми змінилися умови її життя, які безумовно характеризуються суттєвим зниженням активності, втратою певних соціальних зв`язків, а необхідність лікування та проходження оглядів ЛТЕК призвело до нераціонального витрачання часу та зміни сталого способу життя, порівняно з людиною, яка має 100% працездатність.. Таким чином, в даному випадку відповідач несе прямий обов`язок по виплаті позивачу відшкодування з приводу спричинення моральної шкоди. Суд не бере до уваги доводи зазначені у відзиві, а саме, що вина підприємства у настанні нещасного випадку відсутня, натомість винною особою є лише позивач, котра порушила вимоги інструкції з охорони праці, а тому відсутні об`єктивні підстави, для покладення обов`язку відшкодування моральної шкоди на підприємство. Таким чином, можна зробити висновок, що будь-яких порушень законодавства про працю та охорону праці відносно Позивача з боку підприємства, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням нещасного випадку, Відповідач не вчиняв. Вказані доводи спростовуються наступним. З трудової книжки Позивача та Акту про нещасний випадок який стався із ним, встановлено, що [PERSON] працювала у відповідача, нещасний випадок стався при виконанні нею трудових обов`язків та на території підприємства. Відповідно до статті 450 ЦК Української РСР 1963 року організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як вище судом зазначалось, відповідно до п.11.3 акту Форми Н-1, нещасний випадок настав внаслідок експлуатації обладнання - підйомно-транспортного крану, тобто Позивач на підприємстві Відповідача виконувала роботи з джерелом підвищеної небезпеки, що призвело до виробничого травматизму, і як наслідок отримання трудового каліцтва. З огляду на вищезазначене, суд погоджується з твердженнями позивача про те, що відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди позивачу. Акт, складений за фактом настання нещасного випадку підприємством Відповідача не оскаржувався. Відповідачем не скористався обов`язком доведення відсутності своєї вини, та не надав до суду доказів, які б доводили відсутність вини підприємства. Відповідачем не доведено, що причиною настання нещасного випадку при роботі з джерелом, яке становить підвищену небезпеку, був умисел чи груба необережність [PERSON] . З письмових матеріалів справи достовірно встановлено, що відповідачем не було достатньо створено безпечні умови праці, а тому він також несе відповідальність, включаючи і компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду. Відповідачем не доводився факт відшкодування ним позивачу моральної шкоди. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до відповідача є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. З письмових матеріалів справи встановлено, що позивач переносить моральні страждання, оскільки позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, постійно відчуває задишку та біль у грудях, необхідність у постійних медичних оглядах, лікуванні, що призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які Позивач мав до моменту отримання професійного захворювання та втрати професійної працездатності. При визначенні розміру відшкодування, суд враховує роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", згідно чого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Так, обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд враховує, характер та обсяг її душевних та фізичних страждань, тривалість перенесених страждань; зміни в житті викликані втратою професійної працездатності та до моменту звернення до суду, вважає за можливе стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі 120000,00 гривень. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» в дохід держави судовий збір в сумі 1200,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial