Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про захист прав споживача та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотек. Позов мотивовано тим, що 28 вересня 2007 року між [PERSON] та акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк». в особі начальника відділення №313 АКІБ «УкрСиббанк» Журавської Т.М., яка діяла на підставі довіреності, було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11225719000. Згідно п. 1.1 цього договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті. Долар США, в сумі 49 500,00, що дорівнює еквіваленту 249 975,00 гривень за курсом НБУ на день укладення Договору, а Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. За пп. 1.2.1, 1.2.2 Договору надання кредиту здійснюється у наступний термін: 28 вересня 2007 року. Позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в термін та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №:1 до Договору (якщо Сторонами визначено такий графік погашення та укладено Додаток №1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 27 вересня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредит відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін. Відповідно до пп. 1.3.1 Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,90 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. Згідно п. 1.4 Договору цільове призначення (мета) кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: придбання однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 1.5 Договору визначено, що Банк надає Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок Позичальника [NUMBER] у Банку. 28 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири під №5, що знаходиться у житловому будинку, позначеному на плані літерою «А», цегляному, до 1917 року побудови, розташованому в [ADDRESS]. До складу квартири входить: кімната 5-3. 5-4, житловою площею 26.6 кв.м.. кухня 5-1. -санвузол 5-2. Загальна площа квартири №5 - 36.0 кв.м. Відповідно до умови п. 1.2 кредитного договору, виконання зобов'язань за цим Договором забезпечується порукою [PERSON] за договором №145854 від 28 вересня 2007 року та іпотекою нерухомого майна згідно з договором від 8 жовтня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І. та зареєстрованим в реєстрі за №4782. За цим договором іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру під номером 5, що знаходиться у житловому будинку по [ADDRESS]. 26 грудня 2014 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту №11225719000 від 28 вересня 2007 року (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації). За цією угодою сторони домовились про зміну графіка погашення кредиту за Договором. Вступаючи у взаємовідносини із ПАТ «УкрСиббанк», [PERSON] кожного разу піддавалася завірянням працівників банку щодо цілковитої га фактичної відповідності викладених банком в змісті кредитного договору та додатках до нього даних, відомостей та цифрових показників. Однак, отримавши позов про стягнення боргу, вона звернулась по правову допомогу. І тільки після отримання роз'яснень на предмет відповідності змісту договору Законодавству України, фактично дізналась про введення її в оману банком при укладенні договору про надання споживчого кредиту №11225719000 від 28.09.2007 року та додатків до нього. Вважає, що Банк не дотримав та грубо порушив встановленні імперативні вимоги діючого Законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначенні законом, як істотні та є необхідні для кредитних договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання Позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів. Банк в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовленій і узгоджені між сторонами кредитного правочину та його умовах. Вважає, що Відповідач свідомо ввів Позивача в оману щодо встановленого розміру відсотків та сукупної вартості кредиту. Такі умови договору є дискримінаційними (такими, що суперечать принципу добросовісності та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду позичальника), що значно погіршує становище Позивача, як споживача порівняно з Відповідачем (надавачем фінансових послуг). Це дає право Позивачу відповідно до статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» вимагати визнати в цілому кредитний договір недійсним. Зазначила, що банк при укладенні кредитного договору передбачив та приховав у договорі значно завищене абсолютне значення подорожчання кредиту, чим ввів в оману позивача. З аналізу та вивчення матеріалів Договору про надання споживчого кредиту №11225719000 від 28 вересня 2007 року, вбачається, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме: - відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником не здійснив належно детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 3 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»; - не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обгрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.3.4 Правил; - не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; - не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п. 3.3 «Правил», шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; - в порушення вимоги п. 3.8 «Правил», Банк не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків; - в супереч вимоги п. 3.4 «Правил», не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; - в супереч вимоги п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків» не визначив порядок припинення дії кредитного договору; - в порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту; - не визначив відповідальності кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми ч. 2 ст. 345 ГКУ та п. 9ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; -в порушення вимоги ст. 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відсутнє застереження щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення; - не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування згідно імперативної вимоги ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; - не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановленні та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, то кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Разом з тим, відповідно до умов п. 1.1 Договору банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, на споживчі цілі, в сумі 49500 дол. США. що дорівнювало еквіваленту 249975,00 грн. за курсом НБУ на день укладення Договору, зі сплатою 11,9% річних. Відповідач скористався тим, що Позивачу об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а Відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав Позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх зміст. Просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11225719000 від 28.09.2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON]. Визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 08.10.2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Майструк В.І., зареєстрований в реєстрі за №4782. Зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 08.10.2007 р. за №4783 та виключити з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень запис про об'єкт обтяження: квартиру під номером №5, що належить [PERSON] та знаходиться в житловому будинку під номером [ADDRESS]. 19.06.2017 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] про захист прав споживача та визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотек об'єднано в одне провадження з первісним позовом. [PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] про припинення поруки. Позов мотивовано тим, що 28 вересня 2017 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір поруки №145854. Згідно п. 1.1. Договору поруки [PERSON] (Поручитель) зобов'язується перед ПАТ «УкрСиббанк» (Кредитор) відповідати за виконання [PERSON] (Боржник) усіх її зобов'язань перед Кредитором, що виникли з кредитного договору №11225719000 від 28 вересня 2007 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідно до п. 1.3. Договору поруки, Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором включаючи повернення основної суми боргу (в тому числі кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених /мовами Основного договору. Письмову вимогу про усунення порушень прострочення погашення заборгованості ПАТ «УкрСиббанк» направив на мою адресу 27 жовтня 2016 року, про що банк зазначив у своїй позовній заяві та надав копію вимоги разом з копією поштових повідомлень. Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитом, яку надав Банк у додатках до позовної заяви, вбачається, що порушення своїх зобов'язань, а саме прострочення сплати відсотків за користування кредитом, [PERSON] допустила, ще 31 березня 2016 року. Відтак Банк звернувся до мене з вимогою про погашення боргу Боржника з порушенням строку на таке звернення. Тобто Кредитор мав право звернутись до мене з вимогою про виконання зобов'язань покладених на мене Договором поруки з 31 березня 2016 року по 31 вересня 2016 року, але в порушення ч. 4 ст. 559 ЦК України звернувся лише 27 жовтня 2016 року, чим пропустив строк на таке звернення. Пунктом 3.1. Договору Поруки, встановлено, що цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань Боржника за Основним договором. Зважаючи на даний пункт Договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строк, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання всіх зобов'язань Боржником не може братись до уваги як установлений строк дії поруки, оскільки така умова договору не відповідає вимогам статті 252 ЦК України. Таким чином, умови Договору поруки, а саме п. 3.1. про його дію до повного виконання зобов'язань за Основним договором не свідчить про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в даному випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом, або вимогою. Тому непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Оскільки строк дії поруки договором не визначено, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України вимоги до поручителя могли бути заявлені у межах шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого порукою. У даному випадку шестимісячний строк сплинув, а саме з виникнення простроченої заборгованості 22 листопада 2015 року по момент пред'явлення Банком вимоги, яка була відправлена 27 жовтня 2016 року минуло понад 7 місяців. Просить припинити поруку відповідно до договору поруки №145854, укладеного 28.09.2007року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 28.09.2017 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] про припинення поруки об'єднано в одне провадження з первісним позовом. В судовому засіданні представник [PERSON] свій позов та позов [PERSON] підтримав просив задовольнити. Представник [PERSON] в судовому засіданні свій позов та позов [PERSON] підтримав, просив задовольнити. Представник ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні позови [PERSON] та [PERSON] не визнав, заперечував щодо їх задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовів [PERSON] та [PERSON], з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 28.09.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №11225719000, відповідно до якого Банк надав Позичальниці кредит (грошові кошти) у сумі 49500.00 дол. США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Позивача, які потрібно повернути Банку не пізніше 27.09.2028 року. За користування кредитними коштами протягом перших 30 днів встановлено процентну ставку в розмірі 11,9 % річних. [PERSON] у позовній заяві зазначає, що кредитний договір не відповідає вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним, тому що на думку Позивача договір вчинений під впливом обману та введення Позичальника в оману. Суд не погоджується з даним твердженням [PERSON], оскільки відповідно до п. 07.12. кредитного договору відповідно до якого сторони домовилися вважати, що уклавши цей Договір, Позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду зумовами цього Договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором і погоджуєтьсяз ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даногоДоговору йому цілком зрозумілі і Позичальник вважає їх справедливими по відношенню донього, а також що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформаційний листзгідно вимог законодавства України, зокрема. Закону України « Про захист прав споживачів». Крім того, згідно ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору, в даному випадку це 12 червня 2008 року, що підтверджується підписом [PERSON] у кредитному договорі №11359154000. Однак, споживач не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору. Так, підписанням договору Позивач підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації-, споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168. Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку [PERSON] був добровільним. Відповідно до ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом. Частиною 1 ст. 615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України встановленою, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практикурозгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочинустороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою ташостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановленазаконом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом невимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бутивизнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але однаіз сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановленихзаконом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захистправ споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не може бути взято до уваги, виходячи з наступного. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті І, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч,4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України«Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15,23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним. Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Як вбачається з тексту оспорюваного договору кредитодавець повідомив споживачеві доукладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договоріміститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повнерозуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі. Щодо посилання [PERSON] про відсутність детального розпису загальної вартості кредиту, відсутність зазначеної сукупної вартості кредиту, валютних ризиків слід зазначити наступне. 28.09.2007 року до кредитного договору було укладено Додаток №2, що є його невід'ємною частиною договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Банком дотримано всіх умов кредитування відповідно до Постанова Правління Національного банку України прийнята 10.05.2007року N 168 відповідно до якої Банки зобов'язанні визначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентів. Також Даним графіком позичальника попереджено, що сума погашення основної суми та процентів за розрахунковий період може відрізнятися у разі погашення клієнтом заборгованості у терміни, які відрізняються від зазначених у даному графіку. Також потрібно зазначити, що Позивач, отримавши свій примірник Договору, не позбавлений був права в разі незгоди з умовами Договору та якщо вбачав порушення своїх прав, відмовитися від укладення договору або запропонувати у письмовому вигляді ті умови, які він вважав би за необхідне зазначити в Договорі (ст. 646 ЦК України). Відповідно до п. 1.1 ч. 4 кредитного договору передбачено, що Позичальник, укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті Позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції, яку останній придбає за рахунок коштів Банку. Тому, ПАТ «УкрСиббанк» згідно чинного законодавства виконав обов'язок попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, у разі надання кредиту в іноземній валюті, про що зазначається в п 1.1. Договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України. Згідно із ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» валютні курси встановлюються Національним банком за погодженням з Кабінетом Міністрів. Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджене Постановою правління НБУ від 12.11.2003 р. № 496, визначає, що офіційний курс гривні до іноземних валют, в тому числі до долару СІЛА, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про користування іноземних валют за станом на останню дату. Таким чином, Позичальник підписуючи даний кредитний договір, підтвердив, щоусвідомлює можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштівкредиту в іноземній валюті. Позивач у позовній заяві посилається на порушення вимог ст.2 Закону України «Проіпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечнісертифікати»при укладенні договору. Однак, як к зазначено в преамбулі зазначеного Закону, цей Закон встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Стаття 2 Закону визначає, що іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу,, мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; положення про інфляційне застереження; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; інші умови за рішенням кредитодавця. Умови договору про іпотечний борг та іпотечного договору розробляє кредитодавець. Кредитодавець може запроваджувати процедури щодо встановлення платоспроможності та ідентифікації боржника. У договорі про іпотечний борг можуть бути зазначені: вартість основного зобов'язання, строки та розміри платежів з урахуванням інфляційного застереження або умови, що дозволять їх визначити; згода боржника на приєднання його основного зобов'язання до консолідованого іпотечного боргу та включення іпотеки до іпотечного пулу; право кредитодавця відчужувати основне зобов'язання або право отримання платежів за договором про іпотечний борг; інфляційне застереження; умови страхування фінансових ризиків щодо: невиконання основного зобов'язання; неотримання платежів за цим договором; несвоєчасної реалізації предмета іпотеки; несвоєчасного отримання суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, або недостатнього її розміру для задоволення вимог кредитора. Умови договору про іпотечний борг, включений до консолідованого іпотечного боргу, змінам не підлягають. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на правовідносини позичальника та Банку не можуть поширюватись норми вказаного Закону, оскільки між сторонами не було укладено Договору про іпотечний борг. Окрім того, твердження [PERSON] спростовується висновками, викладеними Верховним судом України від 01.02.2015 р. «Аналіз практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу майна», відповідно до яких сфера застосування вказаного Законурозповсюджується на кредитні відносини, що передбачають перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами і не розповсюджується на правовідносини з надання кредиту, забезпеченого іпотекою. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] Зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно позовних вимог [PERSON] посилається на те, що відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України, останній платіж на погашення заборгованості Позичальником було здійснено 31.03.2016 року, вимога про дострокове стягнення заборгованості направлена АТ «УкрСиббанк» 27.10.2016р., а позов подано 23 грудня 2016р., що свідчить про пропуск АТ «УкрСиббанк» шестимісячного строку на пред'явлення вимог до поручителів. Крім того, вказує, що поруку припинено на підставі ч. 1. ст. 559 ЦК України, оскільки згідно з довідки розрахунку заборгованості погашено заборгованість в повному розмірі 29.12.2014р. а за інші кредитні зобов'язання [PERSON] він не поручався, однак дане твердження спростовується наступним. Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON], укладено договір про надання споживчого кредиту №11225719000 від 28.09.2007 року (в системі обліку банку договір №11225719001, з додатковою угодою №1 від 26.12.2014 року. Відповідно до умов кредитного договору Позивач надав Позичальнику кредит (грошові кошти) у сумі 49500.00 дол. США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Позичальника, а останній зобов'язався повертати кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27.09.2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.1, 1.2. кредитного договору). За користування кредитними коштами Позичальник зобов'язався сплатити проценти у розмірі та порядку, встановленому п.1.3 кредитного договору, а з 26.12.2014 року у розмірі, встановленому п.2.2 додаткової угоди №1 від 26.12.2014 року. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука [PERSON] згідно договору поруки №145854 року від 28.09.2007 року з додатковою угодою №1 від 26.12.2014 року. Відповідно до умов Договору поруки, Позивач зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання [PERSON] усіх зобов'язань, що виникли з Кредитного договору. Відповідальність Позичальника та Поручителя є солідарною. Відповідно до п.1.2. Договору поруки №145854 року від 28.09.2007 року визначено, що Поручителю ([PERSON]) добре відомі усі умови вищезазначеного Основного договору, зокрема: сума Основного договору - 49 500.00 дол. США; термін виконання основного зобов'язання - «27» вересня 2028 року, якщо згідно умов Основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобов'язання. Відповідно до пункту 1.3. Договору поруки, Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. Відповідно до пункту 1.4 Договору поруки, відповідальність поручителя і боржника є солідарною. Згідно п. 3.1. Договір поруки набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонамита діє до повного припинення всіх зобов'язань Боржника за Основним договором. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання"- це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складаютьправа та обов'язки сторін кредитного договору. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника проповернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника заневиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язаньпозовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повиннаобчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором утому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частиничетвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки відповідальність поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань. Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку проте, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково,тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видомзабезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред'явить вимоги до поручителя. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові ВСУ № у справі за № 6-272 цсіб від 29.06.2016 р. Таким чином, у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань». Тобто, за висновком Верховного Суду України, по справі М 6-272цс16, якщо між сторонами передбачено періодичні зобов'язання, 6-місячний строк пред'явлення вимог до поручителя обчислюється щодо кожного платежу окремо. Таким чином, наслідком пропущення цього строку , є припинення поруки в частині окремих, щомісячних зобов'язань, щодо яких строк виконання настав більше ніж за 6 місяців до пред'явлення позову. Проте, в іншій частині (за щомісячними зобов'язаннями. строк сплати яких не настав, або тих, щодо яких строк сплати не перевищує 6- місяців від дня пред'явлення позову - порука не припинена. Відповідно до Цивільного процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосування застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися змоменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Зміст спірних зобов'язань передбачає сплату наступних платежів: Основний борг (відповідно до графіку платежів); Нарахування процентів здійснюється щомісяця (п.1.3.3 Кредитного договору) Пеня за прострочення сплати основного боргу та пеня прострочення сплати відсотків (нараховуються за кожен день). Таким чином, позивач обмежується лише встановлення терміну виконання зобов'язання по сплаті основного боргу, та не надає оцінки існуванню інших щомісячних платежів, що призводить до безпідставного висновку про припинення поруки в повному обсязі оскільки з урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного суду України (справа №6-272цс16) порука в повному обсязі не припинена. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням,проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу. Згідно зі ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Так, відповідно до ч. З п. 5.1 договору поруки, уклавши цей Договір Поручитель підтверджує, повністю розуміє всі умови Основного договору та цього договору, свої права та обов'язки за Договором і погоджується з ними. Крім того, [PERSON] зазначає, що згідно з довідки розрахунку заборгованості на його думку Позичальником погашено заборгованість в повному розмірі 29.12.2014р. та твердить, що за інші кредитні зобов'язання [PERSON] не поручався. З даним посиланням суд не погоджується та з пояснень представника ПАТ «УкрСиббанк» вбачається, що новий кредитний договір між Банком та [PERSON] - не укладався. 26 грудня 2014 було реструктуризовано кредитний договір №11225719000 від 28.09.2007 року та внесено зміни до основного зобов'язання. 26 грудня 2014 року між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору (проведено реструктуризацію), відповідно до якоїсторони домовились: Що для ідентифікації Договору можуть застосовуватися, як номер Договору, зазначений при його укладенні №№11225719000, так і реєстраційний номер договору в системі обліку Банку, а саме №11225719001; Про зміну графіку погашення кредиту, викласти Додаток 1 «Графік погашення кредиту» у новій редакції; Про зміну розміру процентної ставки: З 26 грудня 2014 року встановлюється процентна ставка в розмірі 5,95%; З 26 грудня 2015 року встановлюється процентна ставка в розмірі 8,83%; З 26 грудня 2016 року встановлюється процентна ставка в розмірі 11,64%; З 26 грудня 2017 року встановлюється процентна ставка в розмірі 11,90%; З 26 грудня 2018 року встановлюється процентна ставка в розмірі 12,90%; З 26 грудня 2019 року встановлюється процентна ставка в розмірі 13,90%; З 26 грудня 2020 року і до кінця терміну дії кредитного договору встановлюється процентна ставка в розмірі 14,90%; Сторони також домовилися, що за користування кредитними коштами понад встановленийДоговором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє длястрокової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення. 26 грудня 2014 року між ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 до договору поруки, відповідно до якої Позивач надав згоду забезпечувати змінене зобов'язання. Згідно п. 1.6. Додаткової угоди Позивач підтвердив що ознайомлений з усіма умовами договору, що обумовлюють основне зобов'язання, в тому числі стосовно можливості зміни зобов'язань в більшу сторону та надав згоду відносно розміру, строку та порядку виконання зобов'язань. Таким чином, доводи [PERSON] та [PERSON] не знайшли свого підтвердження, тому їх позови є необґрунтованим і не підлягає до задоволення. Згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати залишити за [PERSON] та [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed