Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "ПростоФінанс", в якому просив суд визнати недійсними пункти 7.2 і 7.3 Кредитного договору № 03007066742 від 01.08.2008 року, укладеного між ТОВ «ПростоФінанс» та [PERSON]. Позов мотивований тим, що 01.08.2008 року між ТОВ «ПростоФінанс», правонаступником якого є ПАТ «Альфа- Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір № 03007066742, відповідно до умов якого останньому надано споживчий кредит в розмірі 54990,00 грн., з датою остаточного його повернення до 10.08.2013 року зі сплатою процентів у розмірі 13,99 % річних за користування. Однак, позивач вважає, що окремі пункти цього кредитного договору, зокрема умови передбачені п. 7.2 і 7.3 кредитного договору підлягають визнанню недійсними, оскільки вони не відповідають вимогам ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» та порушують права позивача, як споживача фінансових послуг. Позивач та його представники [PERSON], [PERSON], які діють на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Відповідач ПАТ "Альфа-Банк" правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення судової повістки за адресою, вказаною у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення. 15.02.2016 року до суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому ПАТ «Альфа-Банк» не визнає позовні вимоги позивача та просить суд відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який закріплений в ст. З та ст. 627 ЦК України, та вважає, що позивач за власним розсудом вступив у договірні відносини з Банком, виходячи із певних обставин свого життя і тим самим прийняв на себе передбачені кредитним договором цивільні права та кореспондуючі їм обовязки. Підписуючи кредитний договір, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені цим договором. При цьому підписанням даного договору позичальник висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку та обовязковими платежами, передбаченими діючим законодавством України. Крім того, 1 відповідач вважає, що позивачем в своєму позові не зазначено, яким чином положення даного кредитного договору суперечать Цивільному кодексу України, які саме норми Закону України «Про захист прав споживачів» порушуються, та яким саме інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суперечать положення п.п. 7.2 і 7.3 кредитного договору. Також стверджує, що відсутні підстави вважати, що положення договору є несправедливими, а оцінка, надана позивачем, є суто субєктивною та випливає з його особистої зацікавленості, як сторони договору, у зменшенні своїх грошових зобовязань. Крім того, 1 відповідачем 15.02.2016 року надано до суду заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача. Представник відповідача ТОВ "ПростоФінанс" у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином шляхом надсилання на адресу його реєстрації судових повісток, які повернулися на адресу суду з довідкою поштової установи про причини невручення, а саме: «сплив терміну зберігання». У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивача та його представників, суд встановив наступне. 1 серпня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та [PERSON] укладений кредитний договір № 03007066742 від 01.08.2008 року на придбання автотранспортного засобу марки FUKA0005 Daewoo AutoZazServ, реєстраційний номер АХ556ВМ, на підставі якого ТОВ «ПростоФінанс» (Кредитодавець) зобов'язався надати кредит в сумі 54990,00 грн., а [PERSON] (Позичальник) - повернути його і сплатити 13,99 % річних за користування коштами. 18 травня 2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ПАТ «Альфа-Банк» укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором № 03007066742 від 01.08.2008 року, що було укладено між ТОВ«ПростоФінанс» та [PERSON], на користь ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним Кредитним договором належать ПАТ Альфа-Банк. Згідно з п. 7.1. кредитного договору, за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, прийнятих на себе згідно умов цього договору Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Відповідно до пункту 7.2. кредитного договору, у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником грошових зобов'язань щодо сплати щомісячних платежів згідно умов цього Договору Кредитодавець має право вимагати від Позичальника сплатити Кредитодавцю неустойку (штраф) в розмірі 20% (двадцять процентів) від повної суми щомісячного платежу, зобов'язання по сплаті якого порушено Позичальником. При цьому Сторону усвідомлюють, що неповне виконання зобов'язання (виконання частини зобов'язання, часткова сплата щомісячного платежу) також є неналежним виконанням зобов'язання в повному обсязі (повна сплата щомісячного платежу). Сплата штрафу не звільняє Позичальника від виконання зобовязання в натурі. Згідно з п. 7.3. кредитного договору, у випадку порушення Позичальником зобов'язання щодо сплати простроченої заборгованості та/або усунення істотного порушення умов цього Договору (чи Договору забезпечення) після отримання вимоги Кредитодавця про дострокове погашення заборгованості, в порядку, передбаченому в п.п. 5.1.6., 6.2.3. цього Договору Кредитодавець має право вимагати від Позичальника сплати Кредитодавцю неустойки (штрафу) в розмірі 20% (двадцять процентів) від суми кредиту, який повинен бути сплачений достроково за вимогою Кредитодавця. Сплата штрафу не звільняє Позичальника від виконання зобовязання в натурі. Позивач вважає, що зазначені пункти 7.2. та 7.3 Кредитного договору є такими, що порушують права споживачів й одночасно суперечать вимогам ЦК України, що має наслідком визнання їх недійсними виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, відповідальність за порушення грошового зобов'язання Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Пунктами 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Згідно з п. 5 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. За змістом п. 5 цієї статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що встановлення у пунктах 7.2. та 7.3. Договору розміру неустойки (штрафу) у розмірі 20 % від повної суми щомісячного платежу, зобов'язання по сплаті якого порушено Позичальником, у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником грошових зобов'язань щодо сплати щомісячних платежів згідно умов цього Договору; а також неустойки (штрафу) у розмірі 20 % від суми кредиту, який повинен бути сплачений достроково за вимогою Кредитодавця у випадку порушення Позичальником зобов'язання щодо сплати простроченої заборгованості та/або усунення істотного порушення умов цього Договору (чи Договору забезпечення) після отримання вимоги Кредитодавця про дострокове погашення заборгованості, в порядку, передбаченому в п.п. 5.1.6., 6.2.3. цього Договору, призвело до порушення права позивача як споживача й одночасно суперечить вимогам ЦК України, що є підставою для визнання цих пунктів Договору недійсними. Проте, суд не погоджується з вказаним твердженням позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачена одна із підстав недійсності правочину, а саме, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З матеріалів справи вбачається, що Кредитний договір № 03007066742 від 01.08.2008 року, підписаний між сторонами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами при укладанні договору. У відповідності до ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Однак, за визначенням компенсація - це відшкодування, зрівноважування, винагорода за щось, а також сума, яку сплачують як відшкодування, винагороду, покриття витрат, утрат. В даному випадку умовами укладеного сторонами кредитного договору компенсація за невиконання позичальником умов договору взагалі не була передбачена, а встановлені ним неустойка (штраф) є видом забезпечення виконання зобов'язання, а не компенсацією. Згідно з п. З ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. З ст. 549 ЦК ). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. При цьому, згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Суд вважає, що позивачем не доведено, що окремі умови кредитного договору № 03007066742 від 01.08.2008 року (п. 7.2. та 7.3.) суперечать Закону України «Про захист прав споживачів», ЦК України та іншим актам законодавства. Позовні вимоги позивача ґрунтуються на довільному та помилковому тлумаченні приписів чинного законодавства, не доведені суду жодним конкретним доказом, та позбавлені правового та фактичного обґрунтування, у зв'язку з чим у їх задоволенні належить відмовити. Відповідачем ПАТ «Альфа-Банк» подана заява про застосування позовної давності. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, та зважаючи, що у задоволенні позову про визнання окремого положення кредитного договору недійсним відмовлено за його безпідставністю, суд відхиляє заяву 1 відповідача про застосування строку позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed