Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія поліс» (далі - відповідач 1), Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року та Додаткова угода №1 до відповідного договору від 27.11.2017 року були складені з порушенням вимог, передбачених законодавством України. Зокрема, позивач зазначає, що в тексті договору відсутні відомості щодо якого саме боржника відбувається відступлення права вимоги. Позивач в позовній заяві також пише про те, що договір містить ознаки договору факторингу. Проте відсутні відомості про отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» ліцензії на здійснення фінансових послуг. Окрім того, позивач аргументує свій позов ще й тим, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій щодо отримання заборгованості в доларах США. Тому, позивач, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог в частині зміни предмету позову, просив суд визнати частково недійсним договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами від 18.11.2015 №21МБ в частині відступлення ПАТ "ВТБ Банк" права вимоги до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс», а також визнати частково недійсною Додаткову угоду до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року частині відступлення ПАТ "ВТБ Банк" права вимоги до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Поліс». Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 27.09.2017 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 11.01.2018 року скасовано ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 27.09.2017 року про відкриття провадження у справі та встановлено підсудність цивільної справи за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія поліс» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги Шевченківському районному суду м. Києва та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05.02.2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 16.05.2018 року. 27.03.2018 року відповідач 1 подано відзив на позовну заяву. 17.04.2018 року позивачем подано відповідь на відзив. 11.05.2018 року відповідачем 1 подано заперечення на відповідь позивача на відзив на позовну заяву про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. 16.05.2018 року представником позивача було подано заяву про зміну позовних вимог, зокрема щодо визнання частково недійсним Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами від 18.11.2015 №МБ21 в частині відступлення Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» права вимоги до [PERSON] Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», а також визнання частково недійсною Додаткову угоду до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами №21 МБ від 18.11.2015 в частині відступлення Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» права вимоги до [PERSON] Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс». Ухвалою від 21.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, підтримав пояснення викладені у відзиві. У судове засідання представник відповідача 2 не з'явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача 1, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку про відмову в позові. Судом встановлено, що на підставі Генеральної угоди № 14 від 24 жовтня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитні договори № 15.3-14/07-СК від 24 жовтня 2007 року, № 15.55-00/07-СК від 24 грудня 2007 року, № 15.17-00/08-ск від 27 березня 2008 року, № 15.18-00/08-СК від 28 березня 2008 року та № 15.19-00/08-СК від 28 березня 2008 року. 18 листопада 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ, відповідно до умов якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває право вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціну договору у порядку та строки встановлені цим договором. 27 листопада 2015 року між ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено додаткову угоду № 1 до договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року. Позивач вважає, що банк та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» не мали правових підстав для укладення договору відступлення. Який укладено з порушенням положень чинного законодавства та порушує його права як позичальника, оскільки договір відступлення містить ознаки договору факторингу. Відповідачем 1 надано на підтвердження відсутності підстав для задоволення позову докази. Відповідно до п. 3.1.3. договору право вимоги переходить до ТОВ «ФК «Поліс» з моменту підписання Сторонами відповідної Додаткової угоди до даного договору та Реєстру прав вимог та зарахування коштів у розмірі ціни додаткової угоди до Договору на рахунок ПАТ «ВТБ Банк», після чого ТОВ «ФК «Поліс» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, зазначеним у відповідному Реєстрі прав вимоги, а також їх зобов'язань по договорам забезпечення. Відступлення права вимоги за договорами застави/іпотеки, що засвідчені нотаріально та укладені у забезпечення зобов'язань боржників за кредитними договорами, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами. Товариством з обмеженою відповідальністю "ФК "Поліс" здійснено оплату за Договором у повному обсязі, що підтверджується: платіжними дорученням № 40 від 27.11.2015 року, платіжним дорученням № 91 від 24.12.2015 року, а також платіжним дорученням № 99 від 26.02.2016 року. В Додатку 1 до Додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року до Договору міститься Реєстр прав вимог №1/3, відповідно до якого одним з боржників, право вимоги до яких було відступлено, є [PERSON]. Таким чином, на підставі Договору та Додаткової угоди №1 від 27.11.2015 року до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами № 21 МБ від 18 листопада 2015 року до ТОВ «ФК «Поліс» перейшли права вимоги за наступними договорами: Кредитним договором № 15.35-14/07-СК від 24.10.2007 року, Кредитним договором № 15.55-00/07-СК від 24.12.2007 року, Кредитним договором № 15.17-00/08-СК від 27.03.2008 року, Кредитним договором № 15.18-00/08-СК від 27.03.2008 року, Кредитним договором № 15.19-00/08-СК від 27.03.2008 року. Позивач зазначає, що в тексті договору відсутні відомості щодо якого саме боржника відбувається відступлення права вимоги, договір містить ознаки договору факторингу, відсутні відомості про отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» ліцензії на здійснення фінансових послуг, окрім того, позивач аргументує свій позов ще й тим, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» була відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій щодо отримання заборгованості в доларах США. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як роз'яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів. Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначено, що «договір факторингу» означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого, зокрема, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Для особистого, сімейного або домашнього використання товари можуть придбавати лише фізичні особи. Зазначена Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг поширюється на випадки, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. ЦК України не містить заборони відступлення кредитором права вимоги за кредитним договором іншій особі до фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності. Позивач не довів, що договір відступлення прав вимоги від 18.11.2015 року є таким, що порушує публічний порядок, тобто був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ст. 228 ЦК України). Глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідно фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Статтею 23 цього Закону передбачено, що держане регулювання ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні. Крім того, пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Дана позиція підтверджується Постановою Верховного Суду України від 06.07.2015 року по справі №6-301цс15 . Судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Частино 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачами під час укладення оспорюваного договору та угоди до нього було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed