Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], звернулися до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства « Банк «Фінанси та Кредит», третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання\~ кредитного договору\~ № 19-1816-088К від 04 серпня 2008 року, іпотечного договору № 19-1816-088І від 04 серпня 2008 року, договору поруки № 1-1816-088П від 04 серпня 2008 року недійсними та зобов»язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 04 серпня 2008 року між [PERSON], за погодженням з дружиною [PERSON], та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Кредитний договір № 19-1816-088К від 04.08.2008 року. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору [PERSON] зобовязався надати Позичальникові в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності Кредитні ресурси в сумі 45\~000, 00 доларів США з оплатою процентів по ставці 16,5% річних. Згідно п. 3.1 видача Кредитних ресурсів проводиться на підставі письмової заяви Позичальника за погодженням з Банком з терміном погашення по «04» серпня 2023 року. Відповідно до п. 2.1 Позичальник зобовязується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 16,5 % річних. У п. 3.2 Кредитного договору зазначено, що Позичальник зобовязується щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості у розмірі 250,00 доларів США. Додатковою угодою № 1 до Кредитного договору від 14.10.2008 року внесено зміни до Кредитного договору та збільшено процентну ставку за кредитом до 18% річних. Вважає, що кредитний договір № 19-1816-088К від 04.08.2008 року із відповідними додатками, укладеними до нього, а також договір іпотеки не відповідають вимогам чинного законодавства виходячи з наступного. Підставою для визнання недійсності зазначеного кредитного договору є укладення останнього в валюті, відмінній від гривні України та використання іноземної валюти за спірним кредитним договором як засобу платежу, що суперечить вимогам законодавства. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. За приписами ст. 35 Закону України «Про [PERSON] банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. З огляду на викладене вважає, що надання та одержання грошових коштів в рамках кредитного договору в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними субєктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім того, зазначають, що на день укладання Кредитного договору іноземний курс валюти становив 1 USD = 4,8451 грн., та на сьогоднішній день становить 1 USD = 21,6373 грн. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за Кредитним договором. Тобто, з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку їм необхідно сплачувати, значно зросла, в звязку із чим значно погіршився фінансовий стан їх родини. Також зазначає, що з часу отримання кредиту у [PERSON] змінився розмір доходу, а його дружина взагалі є безробітною. Надалі, зазначають, що в забезпечення виконання боргових зобовязань за Кредитним договором №19-1816-088К від «04» серпня 2008 року між [PERSON], як Іпотекодавцем, та Банком, як Іпотекодержателем, був укладено Договір іпотеки № 19-1816-088І від 04 серпня 2008 року. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки, він передав Банку в іпотеку нерухоме майно квартиру номером 62 в будинку під номером 14 по вулиці Героїв Сталінграду в м. Запоріжжі, загальною площею 32,23 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., яка на даний час використовується його сімєю. Позивачі, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст. 3 Конценції «Про права дитини», ч. 1, 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 224 ЦК України вважають, що укладений між [PERSON] та Банком, Договір іпотеки № 19-1816-088І від 04 серпня 2008 року, також є недійсним, оскільки на момент його укладення у квартирі мешкав неповнолітній син позивачів, проте в порушення зазначених норм права Іпотечний договір вчинений без дозволу органу опіки та піклування. Додатково позивачі зазначають, що 04 серпня 2008 року між [PERSON], як поручителем, та Банком було укладено Договір поруки № 19-1816-088П, який в силу вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України також підлягає визнанню недійсним. На підставі викладеного, просять суд визнати недійсним Кредитний Договір № 19-1816-088К від «04» серпня 2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; визнати недійсним Іпотечний договір № 19-1816-088І від «04» серпня 2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1890 від «04» серпня 2008 року; визнати недійсним Договір поруки № 1-1816-088П від «04» серпня 2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; зобовязати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за Іпотечним договором, укладеним між [PERSON] та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» «04» серпня 2008 року, а саме нерухоме майно квартиру номером 62 в будинку під номером 14 по вулиці Героїв Сталінграду в м. Запоріжжі, загальною площею 32,23 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., яка належить [PERSON]. Ухвалою суду від 19 жовтня 2015 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсними кредитного договору №19-1816-088К від 04.08.2008 р., іпотечного договору № 19-1816-0881 від 04.08.2008 р., договору поруки № 1-1816-088П від 04.08.2008 р. та зобов»язання вчинити певні дії, в якості співвідповідача \~ приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON]\~ ( 69006, м. Запоріжжя, пр. Металургів, 12-а). (а.с. 58-59) Представник позивачів у судовому засіданні на позовних вимогах наполягала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог позивача заперечувала, посилаючись на те, що кредитний договір № 19-1816-088К від 04.08.2008 року, між [PERSON], за погодженням з дружиною [PERSON], та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений у суворому додержанні діючого законодавства України, а тому не підлягає визнанню його недійсним з підстав зазначених у позові. Також зазначила, що договори, укладені в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором № 19-1816-088К від 04.08.2008 року, укладені у відповідності до діючого законодавства та при їх укладенні були дотримані права та обовязки всіх учасників договору, про що свідчать копії документів, долучені до матеріалів справи. На підставі викладеного, просила суд відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог. Відповідач приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. (а.с. 81) Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 3 цієї ж статті Закону, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічним чином питання обовязків доказування та питання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому слід зазначити, що доказування не може ґрунтуватися лише на припущеннях. Всебічно і повно з»ясувавши обставини справи, об»єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з матеріалами справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 04 серпня 2008 року між [PERSON], за погодженням з дружиною [PERSON], та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Кредитний договір № 19-1816-088К від 04.08.2008 року. (а.с. 8-9) Відповідно до зазначеного кредитного договору банк надав [PERSON] кредит, а останній прийняв його на наступних умовах: розмір кредиту 45000,00 доларів США; дата остаточного повернення кредиту по 04.08.2023 р. Для забезпечення виконання основного зобовязання за кредитним договором № 19-1816-088К від 04.08.2008 року, між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 19-1816-0881 від 04.08.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1890. Відповідно до умов даного договору [PERSON] передав в іпотеку Банку квартиру [ADDRESS], що належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.11.1996р. державним нотаріусом Шостої запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 2-4328. (а.с. 11-12) Крім того, в забезпечення зобовязань [PERSON] по кредитному договору № 19-1816-088К від 04.08.2008 року, між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] було укладено договір поруки № 1-1816-088П від 04.08.2008 р., відповідно до якого, остання у разі невиконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, бере на себе виконання цих зобовязань. (а.с. 14) Положеннями ст. 202 ЦК України визначено, що правочинами є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини характеризуються наступними рисами: правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату; правочини завжди є діями фізичної або юридичної особи; правочини завжди є правомірними діями; воля в правочинах завжди спрямована на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Зігдно ст.. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, наявність правочину свідчить про єдність внутрішньої волі і волевиявлення субєкта правочину. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. Згідно п.1.1 частини 2 Кредитного договору № 014/17-41/643 від 17.11.2006 р., кредитор надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній в частині № 1 цього Договору, а позичальник приймає, зобовязується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому Договорі. Згідно п.4 Кредитного договору № 014/17-41/643 від 17.11.2006 р., повернення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів згідно з графіком погашення до цього договору. Детальний порядок погашення кредиту та процентів, зазначений в частині № 2 цього Договору. Отже, за волевиявленням двох сторін було досягнуто усіх умов кредитного договору (правочину). Будь-яких заперечень на момент укладення зазначеного правочину позивач не мав. Також, позивач, укладаючи Кредитний договір, та обираючи валюту кредитування свідомо вибрав саме - долар США. Перед укладанням Кредитного договору його ознайомили з усіма умовами кредитування, а саме: з терміном кредитування, валютою кредитування, процентними ставками у цих валютах тощо. Таким чином, [PERSON] повністю усвідомлював про умови кредитування у Банка та самостійно за власним бажанням обрала кредитування у доларах США. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Стаття 629 ЦК України, встановлює загальний принцип обовязковості договору. Укладення договору передбачає, що він відповідає встановленим законодавством вимогам, і умови договору не суперечать положенням нормативно-правових актів. Отже, належним чином укладений договір є обовязковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Позовні вимоги позивача щодо недійсності Кредитного договору ґрунтуються, зокрема, на тому, що відповідно до чинного законодавства грошовою одиницею України є гривня, та відповідно до норм ч. 1 ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Водночас, у ч. 2 цієї ж статті ЦК України зазначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Отже, позивач не враховує положення чинного законодавства, однобічно їх розглядає і тлумачить. Згідно ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України, в якій зазначено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про [PERSON] банк України» від 20.05.1999 року № 679-XIV (із змінами та доповненнями) і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Також, нормативно-правовими актами [PERSON] банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління [PERSON] банку України від 28.08.2001 N 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління [PERSON] банку України від 06.07.2000 N 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому, з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, [PERSON] банк України постановою Правління [PERSON] банку України від 01.12.2008 N 406 "Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими в іноземній валюті. З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону України «Про [PERSON] банк України», в якій зазначено, що [PERSON] банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції [PERSON] банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію [PERSON] банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Відповідно до норм пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Декрету [PERSON] банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. У нормах ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями) зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії. Відповідач діє на підставах положень чинного законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України. Так, відповідачем отримано банківську ліцензію N 10 від 11.10.2006 р. та Дозвіл N 10-4 від 11.10.2006 р. з відповідним Додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України Таким чином, правових перешкод для того, щоб [PERSON] мав право укладати генеральні кредитні угоди, кредитні договори, видавати кредити та відповідно, вимагати виконання зобовязання в іноземній валюті немає. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У звязку з тим, що [PERSON], діючи у відповідності до діючого законодавства України надав Позивачу кредит у іноземній валюті (дол. США), то останній повинен повернути Банку таку ж саму суму грошей у іноземній валюті (дол. США). Крім того, у відповідності до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності до п. 1.8 гл. 1 розд. ІІІ «Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», затверджених постановою правління НБУ № 255 від 18.06.2003 р.: нарахування процентних доходів (витрат), амортизація дисконту (премії) за фінансовими інструментами в іноземній валюті здійснюються в тій валюті, у якій обліковується повязаний з ними фінансовий інструмент. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними актами цивільного правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 36 Закону України Про [PERSON] України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на Позичальнику й не може бути підставою для визнання кредитного договору в іноземній валюті недійсним. При зверненні за отриманням кредиту [PERSON] у заявці на отримання кредиту вказав валюту, в якій він би хотів отримати кредит долар США. Крім того, [PERSON] підписував 14.07.2008 року інформацію про умови кредитування, де були викладені всі особливості цього кредитного договору, в тому числі і відносно ризиків валютних коливань ( п. 6). (а.с. 41) Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб і відповідати їхній внутрішній волі. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. В даному випадку було взаємне волевиявлення сторін на укладення кредитного договору в іноземній валюті. Надалі, відповідно до статті 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Відповідно до статті 17 Закону України Про охорону дитинства, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Разом з цим, статтею 11 Закону України Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування встановлено, що органи опіки та піклування забезпечують вирішення питань щодо: встановлення статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування; надання опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, та застосування інших форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; соціального захисту і захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей; забезпечення пріоритетних форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; притягнення до відповідальності осіб, які порушують права дитини; надання письмової згоди або заперечення на відчуження нерухомого майна (у тому числі житла) та іншого майна, власником якого є дитина; подання заяв, клопотань, позовів про захист прав дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Цей перелік повноважень органів опіки та піклування є вичерпним. Таким чином, на момент укладання Іпотечного договору № 19-1816-088І від 04.08.2008 року, законодавством не були встановлені повноваження органу опіки та піклування на надання дозволів чи заперечень на договори, які не пов'язані з відчуженням нерухомого майна та договори, право власності на які не мають діти, а також не був законодавчо закріплений порядок отримання таких дозволів, тобто не існувало відповідного закону, за яким надавалася така згода. Отже, надання органом опіки та піклування дозволів на вчинення іпотечних договорів, право користування якими мали неповнолітні діти, станом на дату укладання Іпотечного договору, не було прямо встановлено законодавством. [PERSON] юстиції України № 19-50-556 від 25.07.2006 року встановлено, що згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадках, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Згідно пункту 35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом [PERSON] юстиції України від 03.03.2004 року №20/5 в редакції, що діяла на момент укладання Іпотечного договору, Договір іпотеки не відноситься до договорів про відчуження Окрім того, відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України (в редакції, що діяла на момент укладання Іпотечного договору), батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Разом з цим, цією ж статтею закріплено, що дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Само по собі укладання Іпотечного договору жодним чином не звужує та не обмежує права дитини на користування житловим приміщенням, переданим в іпотеку, та не сприяє погіршення умов розвитку та виховання дитини. Таким чином, укладання Іпотечного договору, жодним чином не порушує прав [PERSON] на житло. Крім того, судом також приймається до уваги і факт відсутності малолітніх осіб, які б мали право власності чи право користування спірним житловим приміщенням на момент укладання іпотечного договору. Вказаний факт був підтверджений [PERSON], шляхом надання Відповідачу довідки, виданої КП «ВРЕЖО № 2» ЖЕД № 20 від 15.07.2008 року № 478 щодо складу сім`ї, яка мешкає за адресою: м. Запоріжжя, вул. Героїв Сталінграду, буд. 14. кв. 62 - дві особи: [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 44) Згідно з п. 8.1.10. Іпотечного договору, Іпотекодавець зобов`язувався не реєструвати в квартирі, що є Предметом іпотеки, будь-яких осіб без письмового дозволу Іпотекодержателя. Таке ж зобов`язання [PERSON] надавав Банку й в розписці від 04.08.2008 року. (а.с. 45) Щодо не укладення додаткової угоди до Іпотечного договору, слід звернути увагу, що у даному випадку Іпотекодавець та Позичальник є однією особою. Іпотечний договір укладався саме з Позичальником, а тому йому було відомо про збільшення процентної ставки за кредитом до 18 % річних. До того ж, відповідно до п. 14 Іпотечного договору, в разі зміни будь-якого строку виконання зобов`язань за Кредитним договором, право іпотеки не припиняється. При цьому, якщо збільшується розмір зобов`язань за Кредитним договором, право іпотеки розподіляється також і на такі зобов`язання. Аналізуючи викладені обставини, норми матеріального права, а також надані сторонами докази на підтвердження своєї позиції, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], про визнання\~ кредитного договору\~ № 19-1816-088К від 04 серпня 2008 року, іпотечного договору № 19-1816-088І від 04 серпня 2008 року, договору поруки № 1-1816-088П від 04 серпня 2008 року недійсними та зобов»язання вчинити певні дії, задоволенню не підлягають в повному обсязі. \~

Outcome: dismissed