Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить надати дозвіл на багаторазовий виїзд за межі України малолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] та в супроводі матері [PERSON], [INFO], а також надати дозвіл на оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон малолітній [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], строком дії до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. В обґрунтування позову позивач зазначила, що в період з 2002 року по 2008 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], від якого мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка, після розірвання з відповідачем шлюб, - залишилася проживати з нею. У 2010 році вона (позивач) вдруге зареєструвала шлюб із громадянином Російської Федерації [PERSON] і значну частину часу, разом з донькою, перебуває на території Росії в м. Москва, при цьому виїзд доньки до Російської Федерації був оформлений за всіма правилами, в т.ч., було отримано згоду її батька - [PERSON] на такий виїзд. Позивач також зазначила, що у м.Москва донька [PERSON] пішла до шкільного навчального закладу, займається у хореографічних гуртках та спортивних секціях, має відповідне коло друзів та знайомих, тобто успішно пройшла соціалізацію у відповідне середовище. При цьому, позивач зазначила, що два місяці тому вона разом з донькою приїхали до України та у серпні 2014 року збираються повернутися до Російської Федерації, однак оформити дозвіл від відповідача на перетин кордону [PERSON] вони не мають змоги, оскільки будь-який зв`язок з [PERSON] відсутній, теперішнє його місце перебування їй не відоме, а неможливість отримати дозвіл останнього на виїзд за кордон [PERSON] прямо суперечить її правам та інтересам, оскільки, в такому випадку, втрачається можливість для дитини продовжити навчання у навчальному закладі, де вона вже пройшла психологічну та фізичну адаптацію, більш того, відповідач протягом останнім шести років з донькою не спілкується, що свідчить про втрату між ними внутрішньо-психологічного зв'язку і дитина його просто не сприйме як батька, як члена родини, чи як рідну для неї людину. З огляду на викладене вище та з посиланням на ст.33 Конституції України, ст.ст.7, 150, 155 СК України, ст.313 ЦК України, позивач просила надати дозвіл на багаторазовий виїзд за межі України малолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] та в супроводі матері [PERSON], [INFO], а також надати дозвіл на оформлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон малолітній [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], строком дії до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Представники позивача під час судового розгляду справи позов підтримали, посилаючись на обставини, зазначені в ньому, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, про що свідчить оголошення про виклик його до суду в газеті «Урядовий кур`єр» №144(5273) від 09 серпня 2014 року, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні. Відповідно до ст.169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству, яке регулює сімейні правовідносини, та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2002 року, який було розірвано 16 грудня 2008 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №760 від 16 грудня 2008 року та Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Після реєстрації розірвання шлюбу присвоїти дружині [PERSON] прізвище "[PERSON]". Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого Центральним відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського обласного управління юстиції 17 червня 2003 року, про що зроблено відповідний актовий запис за №976, її батьками в свідоцтві про народження зазначені: батько "[PERSON] " та мати "[PERSON]". Після розірвання шлюбу донька проживає з позивачем. Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач 26 серпня 2010 року зареєструвала шлюб з громадянином Росії [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за №1435, про що 26 серпня 2010 року видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Після реєстрації шлюбу присвоєно дружині прізвище "[PERSON]". Позивач [PERSON] є громадянкою України, місце проживання якої зареєстровано з 10.10.2002 року за адресою [ADDRESS]. Відповідно до довідки, виданої керівником ліцею №429 «Соколиная гора» державно-бюджетної освітньої установи м.Москва [PERSON] від 02 липня 2014 року № 02-07/330 [PERSON], [INFO], є учнем зазначеного навчального закладу та переведена до 5-го «А» класу на 2014/2015 навчальний рік. Наказ про переведення № 02-01/28 від 30 травня 2014 року. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першошочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року про те, що виїзд громадян України, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Позивач [PERSON], звертаючись до суду із вимогами до відповідача, просить надати дозвіл на багаторазовий виїзд за межі України малолітній [PERSON] без згоди та супроводу батька, та в її [PERSON] (матері) супроводі, при цьому суд вбачає, що наведені вище норми права не містять такого положення, що на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України дитині, яка не досягла шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, дозволяється разовий виїзд дитини, і для кожної наступної поїздки необхідно отримання нового судового рішення, у разі, якщо батько (мати) відмовиться від надання дозволу на виїзд своєї дитини за межі України, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей, зокрема, ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, що законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, які (інтереси) повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. При цьому, судом відзначається, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а обмеження тимчасового виїзду дитини за кордон та вільному її пересуванні, суд вважає як порушення законних прав та інтересів малолітньої дитини, передбачених законом. Окрім того, під час судового розгляду справи судом встановлено, що позивач не має можливості встановити місце проживання відповідача [PERSON], який протягом шести останніх років з донькою [PERSON] не спілкується, не приймає участі у вихованні та розвитку дитини, в свою чергу, малолітня [PERSON] проживає разом з позивачем, яка, в силу життєвих обставин, змушена перебувати у м.Москва, де донька навчається у навчальному закладі, а тому суд приймає до уваги, що можливість отримання згоди в судовому порядку на виїзд дитини за межі України без згоди батька та в супроводі матері може зайняти період часу, зі спливом якого та на момент набрання рішенням законної сили, сплинуть встановлені строки для оформлення проїзних документів, приймає суд до уваги і те, що під час судового розгляду справи не встановлено, що виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON] в супроводі матері [PERSON] пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а так само не встановлено і будь-яких обставин, які б могли стверджувати, що такий виїзд буде здійснено всупереч інтересам дитини, при цьому, право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується, на підставі чого позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Судові витрати по справі залишити по фактично понесеним позивачем [PERSON] На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.33 Конституції України, ст.ст.15, 16, 29, 313 ЦК України, ст.ст.7, 150, 155 СК України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України", Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року,

Outcome: approved