Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за кордон неповнолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], без дозволу батька [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 24 квітня 2004 року знаходилась у шлюбі з відповідачем, який розірвано 10 грудня 2014 року. Під час шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] - [INFO] та [PERSON], [INFO] На теперішній час сторони спільно не проживають. Після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишилися проживати разом з позивачем, та знаходяться на її утриманні та вихованні. Зазначає, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон дітей, однак останній категорично відмовляється від надання такого дозволу, незважаючи на те, що під час шлюбу діти регулярно відпочивали та оздоровлювались за кордоном. Зараз, з досягненням віку для навчання у загальноосвітній школі, діти отримують великі навантаження, почали хворіти на простудні захворювання , тому вважає, що відвідування морського узбережжя стане доречним для їх оздоровлення. Вважає, що відмова відповідача в наданні дозволу на виїзд дітей суперечить їх інтересам та не сприяє їх гармонійному та моральному розвитку та оздоровленню, тому вимушена звернутися до суду з позовом, в якому ставить питання про надання дозволу на виїзд дітей до Туреччини на протязі червня 2018 року; до Іспанії на протязі липня 2018 року, а також на виїзд у період з 01 серпня 2018 року по 31 серпня 2018 року до Грузії, Греції та Білорусі, а також ставить питання про надання багаторазового дозволу на виїзд за межі України дітей до досягнення ними 16-річного віку. В судове засідання позивач не прибула, надала заяву з проханням справу розглядати за її відсутністю, просила позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомої причини, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Представник третьої особи до суду не з'явився, натомість надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, не заперечує проти задоволення вимог. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 24 квітня 2004 року. Під час шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON] - [INFO] та [PERSON], [INFO] У відповідності до свідоцтв про народження дітей, їх батьком є відповідач по справі.-[PERSON]. 10 грудня 2014 року шлюб між сторонами по справ розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 174 від 10.12.2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м.Києві. Судом встановлено, що після припинення стосунків між позивачем та відповідачем по справі неповнолітні доньки залишилися разом з позивачем та знаходяться на її утриманні і вихованні. Позивач має фінансову можливість на виїзд разом дітьми за кордон, але відповідач не надає такої згоди на виїзд за межі України, тому на даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий багаторазовий виїзд дітей за кордон. У зв'язку з цим суд зазначає. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, позовні вимоги щодо багаторазового виїзду дитини за кордон, а саме до досягнення нею 16- річного віку задоволенню не підлягають, оскільки надання згоди за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини без згоди батька за кордон суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою. В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При цьому, ухвалюючи рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей позивача за межі України, суд виходить з того, що в даному випадку виїзд дітей за кордон для відпочинку, відповідає їх інтересам та бажанням, сприяє їх гармонійному та всебічному розвитку. Суд звертає увагу на те, що при виникненні знов питання про необхідність виїзду дітей за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. З урахуванням наведеного суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Крім цього суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми сплаченого нею судового збору в розмірі 480 ,00 грн.

Outcome: partial