Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

26.01.2015 року позивач звернулась до суду з позовом та просить визначити, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила 1/2 частину та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер [INFO]. В судове засідання позивач та представник третьої особи не з'явились, надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, позивач позов підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 10.09.1957 року. В період шлюбу, 22.05.1995 року згідно договору міни квартира [ADDRESS] була передана позивачу та її чоловіку від [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Позивач у передбачений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка. Відповідно до наданої позивачу державним нотаріусом Першої Чернігівської державної нотаріальної контори [PERSON] довідки від 12.01.2015 року видача свідоцтва про право власності на спадщину унеможливлюється тим, що право власності на частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] не було зареєстровано, згідно договору міни від 22.05.1995 року. [PERSON] та [PERSON] в порядку обміну була передана [ADDRESS] без визначення частки кожного у праві власності на квартиру, виходячи з положень ст. 112 ЦК України (1963р.), норми якого діяли на момент укладення договору міни, вказана вище квартира належить власникам на праві спільної сумісної власності, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого у спільному майні. Згідно ст.22 КпШС України (1969 р.), норми якого діяли на час укладення договору міни квартир, майно, набуте подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч.І ст.28 КпШС України, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, квартира [ADDRESS], яка була набута за договором міни від 22.05.1995 року є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] з рівними частками кожного з них. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Статтею 71 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. За правилами п.23 Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008р. №7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.З ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. З вказаного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Відповідно до п.1 роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування" від 27.09.2012р. №10-1387/0/4-12, згідно яких "Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення". Таким чином, наявний нотаріально посвідчений договір міни квартири від 22.05.1995 року підтверджує право власності на неї спадкодавцем та позивачем, проте здійснити реєстрацію на частину квартири спадкодавця неможливо у зв'язку з його смертю. Враховуючи викладене, позов обгрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved