Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Заявник звернувся із позовом, яким просить суд усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві приватної власності земельною ділянкою, шляхом перенесення паркану, що розділяє ділянки сторін. В судовому засіданні представники позивача заяву підтримали та просили суд її задовольнити на підставі доказів наявних у справі. Інших суду не подавалось, як і не заявлялось клопотань про витребування та/або долучення до справи додаткових матеріалів. В обґрунтування позову було зазначено наступне. З кінця 1980 років сторони користуються суміжними земельними ділянками, що виділялись та приватизовувались майже одночасно. Приватизація обох земельних ділянок, зокрема, відбувалась в 1994 році одним рішенням органу місцевого самоврядування. Однак, відповідач в 2003 році, самостійно змінив межі земельної ділянки шляхом перенесення паркану вглиб земельної ділянки позивача. Саме такими діями, як продовжували пояснювати представники позивача, було зменшено площу земельної ділянки позивача та порушені права власності на неї. З метою відновлення порушених прав в 2013 році позивач замовив і виготовив технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки внатурі, а в подальшому звернувся із даним позовом до суду, адже інші засоби не дали бажаного результату, щодо вирішення конфлікту. Представник відповідачів в судовому засіданні вимог не визнала. В обґрунтування власної позиції зазначила наступне. Дійсно, сторони є суміжними землевласниками і наявний спір щодо межі між належними їм ділянками. Однак, паркан, який розмежовує дані ділянки був встановлений не в 2003 році, а відразу після виділення, тобто в кінці 1980 років. Даний паркан стоїть і досі. Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Позивач зареєстрував права власності на земельну ділянку площею 0,0688 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, що розташована в Житомирській області Житомирському районі, Іванівська сільська рада, в об'єднанні садівничих товариств "БАРАШІВСЬКИЙ" ділянка № 2120 20 травня 2014 року (а.с.9). На дану земельну ділянку, позивач вперше отримав акт про право власності на землю 30 листопада 1994 року з ідентичною площею та цільовим призначенням. Даний акт був виданий на підставі рішення Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 75 від 16 грудня 1993 року (а.с.11,12). Ділянка забудована і входить до садового товариства "ХЛІБОРОБ". Викопіювання з генплану садового товариства "ХЛІБОРОБ" підтверджує пояснення представників сторін, щодо того, що земельні ділянки сторін є суміжними та знаходяться на одній вулиці (а.с.15). Позивач звертався до сільської ради та до керівництва садового товариства задля вирішення спірного питання, однак позитивного вирішення не отримав і йому запропоновано звернутись до суду (а.с.16 18). [PERSON] помер 11 червня 2003 року у віці 52 років (а.с.65) і його права власності на спірну земельну ділянку успадкували відповідачі у даній справі та, відповідно, його дружина та син по ? частині кожний (а.с.66,69-70, 172-182). Акт на земельну ділянку спадкодавцю за життя був виданий 23 листопада 1994 року, на підставі того самого рішення органу місцевого самоврядування (а.с.66), на підставі якого видавався акт і позивачеві. Судом було досліджено і кольоровий фотознімок на якому зображено земельну ділянку відповідачів в повному обсязі та частково земельну ділянку позивача із зображенням спірної межі (а.с.83). Автор фотознімку відобразив на ньому і існуючий паркан між земельними ділянками, виконаний фарбою червоного кольору. В 2013 році за заявою позивача ТОВ "Житомирбудрозвідування" виготовило технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки № 2120 внатурі (а.с.19 43). Дана документація, серед іншого, містить каталог координат поворотних точок зовнішніх меж землекористування (а.с.29), кадастровий план (а.с.30), протокол погодження меж землекористування (а.с.34). За поясненнями представника позивача наданими в судовому засіданні під час дослідження зазначених документів, каталог координат був виготовлений за вказівками землевласника, тобто позивача на підставі вказаних останнім меж земельної ділянки. Такі межі були визначені не по існуючій огорожі земельної ділянки, а по межам, які позивач вважає правильними. Така межа проходить вглибині ділянки відповідачів. Стосовно протоколу погодження меж, представник позивача на запитання головуючого, зазначив, що наявний підпис і напис голови масиву про те, що межі земельної ділянки позивача не порушені станом на дату виготовлення такого документу, тобто на 30 вересня 2013 року, свідчить про відсутність спору про бажану позивачем межу його земельної ділянки, яка і була зазначена під час встановлення координат земельної ділянки. Позивач в 2014 році звертався до державної інспекції сільського господарства щодо порушення його прав на землекористування. З даного приводу, інспекцією, було здійснено виїзд на місце та складено акт обстеження земельної ділянки від 24 грудня 2014 року (а.с.44-46). Листом на адресу позивача повідомлено, наступне та дослівно : "При обстеженні земельних ділянок та проведення контрольних промірів зовнішніх меж (вказаних у правовстановлюючих документах) встановлено, що вони частково накладаються на площу 0,0060 га. Також встановлено, що [PERSON], шляхом встановлення паркану не дотримано межі своєї ділянки, внаслідок чого було зайнято частину земельної ділянки [PERSON] загальною площею 0,01 га." (а.с.44 - 46). Спірне питання щодо межі ділянок сторін виносилось і на засідання садового товариства "ХЛІБОРОБ". Правління товариства вирішило запропонувати відповідачам перенести паркан по обоюдній згоді. У відповідь на таку пропозицію [PERSON] зазначила, що паркан переносити не має можливості адже земельна ділянка приватизована і межа відповідає акту на землю (а.с.49). Висновком № 14-Е/16 від 11 квітня 2016 року, проведеної у справі судової земельно технічної експертизи, експертом на поставлені запитання дані такі відповіді. Розмір та конфігурація земельних ділянок [PERSON] відповідає розміру та конфігурації земельних ділянок, зазначених в державному акті на право приватної власності на землю з даними Державного земельного кадастру. Розмір та конфігурація земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] частково відповідає розміру та конфігурації земельних ділянок, зазначених в державному акті на право приватної власності на землю з даними Державного земельного кадастру. Площа земельної ділянки, що перебуває у фактичному користуванні [PERSON]Г становить 0,0504 га; [PERSON] та [PERSON] 0,1117га. Межі земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] (кадастровий номер 1822083000:06:000:1277) накладаються на земельну ділянку [PERSON] (кадастровий номер 1822083000:06:000:1583). Ширина накладки в точках її перетину становить 6,67м, площа накладки - 0,0184 га. Крім того, експертом встановлені розбіжності меж земельної ділянки. Перенесення паркану можливе лише з урахуванням меж території ОСТ масиву "Барашівський" та проведення землевпорядних робіт щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі на місцевості з врахуванням інтересів суміжних землекористувачів. Межа поділу відповідно до схематично зображеного генерального плану СТ "Хлібороб" Барашівського масиву не співпадає з лінією огорожі, що встановлена між ділянками № 2120 (земельна ділянка належна позивачу) та № 2121 (належна відповідачам земельна ділянка), а саме: в північній частині огорожа зміщена на 17 см. в сторону ділянки № 2120, в південній на 50 см. в сторону ділянки № 2120. Крім цього, в дослідницькій частині висновку містяться відомості про те, що кадастрова карта України має інформацію про обидві земельні ділянки та про їх накладення (останній абзац а.с.128 та 15 аркуш висновку експертизи). Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями норм процесуального та матеріального законодавства. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 Кодексу). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (ч. 2, п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України). Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей (ч. 2 ст. 158 ЗК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: розяснює сторонам, які беруть участь у справі, ї права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених Цим кодексом (ст. 10 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими регулюються дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом не було досліджено доказів, які б беззаперечно стверджували той факт, що саме відповідачами, або їх спадкодавцем, за життя, були порушені права власності на згадувану у даному рішенні земельну ділянку позивача. Висновок представників позивача про те, що якщо земельна ділянка останнього менша, а ділянка відповідача більша, то таке збільшення відбулося виключно за рахунок земель позивача, суд вважає припущенням, що не може бути покладено в основу даного рішення суду, адже заборонено процесуальним законом (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Суд не приймає до уваги висновок експерта в тій частині, що земельна ділянка відповідачів накладається на ділянку позивача, тим самим експерт опосередковано зазначає, відповідаючи на запитання суду, що саме відповідачі порушують права власності позивача на земельну ділянку в ділянці спірної межі, з огляду на наступне. Первісні акти на земельні ділянки сторін виготовлялись без визначення координат поворотних точок зовнішніх меж землекористування (далі за текстом скорочено координат), адже акти датовані 1994 роком і законодавство чинне на той час, не вимагало таких технічних документів. В подальшому, позивач в 2013 році, а відповідачі, зі слів і що не підтверджено жодними матеріалами, в 2010 році, виготовили технічну документацію на власні земельні ділянки. Щонайменше, як зазначалось судом, відомості про обидві земельні ділянки наявні в кадастровій карті України. Як встановлено судом за поясненнями обох сторін, і такі пояснення суд вважає такими, які визнані сторонами та не підлягають доказуванню, на підставі положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, паркан на спірній межі встановлений як мінімум з 2003 року. За таких обставин, на час проведення робіт по виготовленню технічної документації з встановлення меж внатурі земельної ділянки позивача, був наявний спір щодо межі між ділянками сторін. Щонайменше претензії з боку позивача були. Більше того, позивач вважає, що його межа має проходити не по існуючому паркану, а повинна бути заглиблена в ділянку відповідачів. Саме тому і було показано позивачем, або його довіреними особами межа його ділянки не по існуючому паркану, а в бажаному місці тобто вглибині ділянки відповідачів. Такі дані стали підставою для виготовлення каталогу координат поворотних точок зовнішніх меж землекористування позивача не по існуючому паркану, тобто не по існуючій межі (а.с.29,35). В подальшому, експерт, маючи в розпорядженні лише одну технічну документацію по встановленню меж внатурі ділянки лише позивача і зробив висновок, що порушені права позивача діями відповідачів. При цьому, суд зауважує, що технічна документація на земельну ділянку відповідачів досліджена не була, хоча кадастрова карта України і містить відомості щодо такої ділянки, а отже, технічна документація на неї в свій час виготовлялась, після акту на землю 1994 року, а в ній мають бути координати поворотних точок зовнішніх меж землекористування відповідачів. Такі обидва документи координати поворотних точок зовнішніх меж землекористування обох ділянок, мали б бути досліджені експертом у сукупності і їм надана оцінка із зазначенням висновків. Однак, цього здійснено не було, а суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства (ст. ст. 10, 11 ЦПК України), обмежений правами витребувати докази за власним бажанням. Такі фактичні обставини справи та норми процесуального закону дають достатньо підстав суду аби вважати проведену експертизу передчасною, а надані висновки, в частині розташування та накладення ділянок і порушення прав землекористування невірними, адже експертиза проведена на підставі неточних та субєктивних даних однієї із сторін. Матеріали перевірки дотримання вимог земельного законодавства виготовлені інспекцією сільського господарства, на переконання суду, не підтверджують здійснення порушень меж землекористування відповідачами, адже сама перевірка здійснена не об'єктивно та не зрозуміло. Так, в акті, як і в листі інспекції зазначено дві площі накладень, одна 0,0060 га, а друга 0,01 га. В яких місцях накладаються дані ділянки і чому зазначаються дві площі накладень не зрозуміло ані з висновків інспекції ані з схематичних зображень. Контекст документів свідчить про те, що мова йде саме за земельні ділянки сторін. Однак не зрозуміло, що саме взято до уваги за вихідні та вирішальні дані при встановленні накладок земельних ділянок, як і здійснення, як зазначається в матеріалах, промірів. Тобто чия ділянка на чию накладається не зрозуміло. Не освітлений в матеріалах інспекції перебіг подій та хід самої перевірки і приводить суд до висновку про необєктивність та не зрозумілість висновків перевірки. Не може не звернути на себе увагу і та обставина, що відповідачі, як суміжні землекористувачі, не були присутніми при проведенні перевірки і щодо них, як свідчать надані матеріали, не були застосовані будь які заходи або притягнуто до юридичної відповідальності. Останнє є черговим підтвердженням неповноти проведеної перевірки. Аналізуючи протокол погодження меж, що виготовлявся за зверненням позивача під час розробки технічної документації по встановленню меж ділянки внатурі від 30 вересня 2013 році, слід зазначити наступне. В протоколі було зазначено, серед іншого, що в результаті погодження меж земельної ділянки було встановлено, що спірних питань і претензій з боку суміжних землекористувачів (землевласників) не має; межі земельної ділянки проходять по існуючій огорожі (абзаци 5 та 6 протоколу а.с.34). В судовому засіданні, на запитання головуючого, представник позивача зазначив, коментуючи напис голови масиву про не порушення меж, що даним записом малось на увазі відсутність спору не щодо існуючого паркану, а щодо місця де б бажав позивач аби проходив паркан. До такого коментарю та до позиції представника позивача суд відноситься критично та не приймає його до уваги при прийнятті даного рішення. Передусім, такий коментар не передбачений процесуальним законом як доказ у цивільній справі. Крім цього, такий коментар повністю суперечить змісту самого документу, адже, як йдеться у такому документі межі земельної ділянки проходять по існуючій огорожі. Огорожа між земельними ділянками сторін, як об'єктивно та достовірно встановлено судом, існувала мінімум з 2003 року та наявна і до часу прийняття даного рішення. Звідси та враховуючи пояснення представника позивача, щодо зазначення межі між ділянками сторін не по існуючому паркану, а в глибині ділянки відповідачів, позивач, на час виготовлення технічної документації на власну земельну ділянку в 2013 року погодився із наявними межами та парканами навколо власної ділянки та навмисно і невірно зазначив розташування межі між ділянкою з відповідачами. Дійсно законодавство чинне на час складання технічної документації не вимагало протокол погодження меж. Однак, наявність його і внесені в нього відомості судом сприймається як інформація, яка стосується предмету позову. Зазначення в згадуваному протоколі погодження меж особи, яка, на час складання такого документу померла, в даному випадку [PERSON], без проведення відповідних та додаткових досліджень, не може бути окремо та об'єктивно проаналізовано. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed