Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] ([ADDRESS], поштовий індекс 88000, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (вулиця Фізкультурна, будинок № 28-Д, місто Київ, поштовий індекс 01033, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 36789421), в якому просить заборонити відповідачу на період дії договору іпотеки № PCNL-800/113/2007 від 02.10.2007 року, укладеному між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" та [PERSON], [PERSON] звертати стягнення на предмет іпотеки - будинок [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що 02.10.2017 року [PERSON] (позичальник) та ЗАТ "ОТП Банк" (позикодавець) уклали кредитний договір № CNL-800/113/2007, на виконання якого [PERSON] отримала кредитні кошти в розмірі 118 000 швейцарських франків, які зобовязалася повернути у повному обсязі у строк до 02.10.2022 року або достроково зі сплатою річних відсотків за користування кредитними коштами. Позивач з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором передала в іпотеку нерухоме майно, що належить їй на праві спільної часткової власності, а саме : 83/100 частини домоволодіння за адресою [ADDRESS] згідно іпотечного договору № PCNL-800/113/2007 від 02.10.2007 року, укладеному між ЗАТ "ОТП Банк" та [PERSON] та [PERSON]. 31.08.2009 року через неналежне виконання позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором ПАТ "ОТП Банк", яке є правонаступником ЗАТ "ОТП Банк", звернулося до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із будинку [ADDRESS] згідно договору іпотеки № PCNL-800/113/2007 від 02.10.2007 року. 26.11.2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфеля та Договір про відступлення права вимоги, за якими клієнт - ПАТ «ОТП Банк» передав фактору - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки/застави, укладеними як забезпечення виконання кредитних договорів, перелік яких наведено в Додатку 1. 20.01.2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» використовуючи набуте право вимоги подало Ужгородському міськрайонному суду клопотання про залучення його до участі у справі № 2п-1267/10 в якості позивача замість ПАТ «ОТП Банк». 25.04.2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уже в якості позивача змінило позовні вимоги, збільшивши свої вимоги майже у п'ять разів. Позивач вказує у позові, що Договір купівлі-продажу кредитного портфеля від 26.11.2010 року та Договір про відступлення права вимоги від 26.11.2010 року, на підставі яких ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги до позичальника [PERSON] та до позивача як майнового поручителя, не відповідають вимогам законодавства, яке регулює правовідносини факторингу та не доводять законність набуття відповідачем права вимоги. Позивач посилається на ст.ст. 1077-1079 ЦК України, розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231», розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (Держфінпослуг) від 03.04.2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг, затвердженому постановою КМУ від 03.02.2010 року № 157 та вказує, що з 08.05.2009 року набув чинності пункт 1 розпорядження Держфінпослуг від 03.04.2009 року № 231, відповідно до якого за договором факторингу право вимоги можливо було набути виключно щодо боржників - субєктів господарювання. 20.08.2013 року Київський апеляційний адміністративний суд визнав нечинним і таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, пункт 1 Розпорядження Держфінпослуг № 231, а тому саме з цієї дати цей пункт про заборону відступлення права вимоги до фізичних осіб за договорами факторингу перестав бути чинним. 25.03.2014 року набуло чинності розпорядження Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231», яким знято обмеження щодо кола боржників, право вимоги до яких може відступатися за договорами факторингу. 16.02.2016 року Вищий адмінстративний суд України скасував постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20.08.2013 року та рішення суду першої інстанції, а справу направив на новий розгляд в суд першої інстанції. Таким чином, позивач вважає, що Договір купівлі-продажу кредитного портфеля від 26.11.2010 року та Договір про відступлення права вимоги від 26.11.2010 року (договір факторингу) було укладено в період дії заборони і обмеження відступлення права вимоги за кредитними зобов'язаннями по кредитному договору № CNL-800/113/2007, на якому частково базується таке відступлення до боржника [PERSON], яка не є суб'єктом господарювання та за іпотечними зобов'язаннями [PERSON] та [PERSON], які також не є суб'єктами господарювання. Позивач вважає, що відсутні законні підстави стверджувати про набуття товариством «ОТП Факторинг Україна» прав та обов'язків в якості нового кредитора та іпотекодержателя за кредитним та іпотечним договорами, які були укладені 02.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відсутність законності набуття товариством «ОТП Факторинг Україна» прав та обов'язків нового кредитора тягне за собою незаконність дій цього товариства в частині звернення стягнення на предмет іпотеки згідно договору іпотеки № PCNL-800/113/2007 від 02.10.2007 року. 22.11.2017 року за вказаним позовом було відкрито провадження. 23.01.2018 року відповідач подав відзив на позов, в якому заперечує наявність у розпорядженні Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 заборони відступлення права вимоги до фізичних осіб. 08.02.2018 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, яку в судовому засіданні 25.09.2018 року не підтримав, а тому суд її не розглядав. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача категорично заперечив проти задоволення зазначеного позову з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу належить на праві спільної часткової власності 83/100 у праві власності на будинок [ADDRESS], а решта 17/100 у праві власності на цей будинок належить [PERSON], що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 19882631 від 13.08.2008 року (а.с. 58). 02.10.2017 року [PERSON] (позичальник) та ЗАТ "ОТП Банк" (позикодавець) уклали кредитний договір № CNL-800/113/2007, на виконання якого [PERSON] отримала кредитні кошти в розмірі 118 000 швейцарських франків, які зобов'язалася повернути у повному обсязі у строк до 02.10.2022 року або достроково зі сплатою річних відсотків за користування кредитними коштами (а.с. 14-17). 02.10.2017 року позивач та [PERSON] як іпотекодавці з однієї сторони та ЗАТ "ОТП Банк" як іпотекодержатель з іншої сторони з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором уклали Договір іпотеки № PCNL-800/113/2007 від 02.10.2007 року, за яким передано в іпотеку домоволодіння за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій розташовано будинок (а.с. 18-21). 26.11.2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» як продавцем та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» як покупцем укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких наводиться в Додатку 1 до цього Договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця компенсацію вартості кредитного портфеля (винагороду) (статті 3,5 договору) - а.с. 28-39. На підтвердження факту передачі кредитного портфеля в момент укладення цього договору продавець зобов'язаний передати покупцю кредитні документи. Передача кредитного портфеля (з усіма кредитними документами) покупцю підтверджується підписанням акту передачі документів сторонами цього договору (пункт 4.1 статті 4 договору, а.с. 31), копія якого надана суду в частині позивачів. 26.11.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фактором та ПАТ «ОТП Банк» як клієнтом укладено Договір про відступлення права вимоги, за яким у зв'язку з укладенням Договору купівлі-продажу кредитного портфеля б/н від 26.11.2010 року між фактором та клієнтом, за яким клієнт передав фактору права вимоги за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору (надалі - кредитні договори), укладеними між клієнтом та позичальниками клієнта, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору (надалі - боржники), що забезпечений іпотекою/заставою за договорами іпотеки/договорами застави, перелік яких міститься в Додатку № 1 до даного договору (надалі - договори забезпечення), укладеними між клієнтом (в договорах забезпечення іменується - іпотекодержатель чи заставодержатель) та боржниками/третіми особами сторони домовились про таке (пункт 1.1 статті 1 договору, а.с. 41). Клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставлене майно (пункт 1.1.1 статті 1 договору). За цим договором до фактора переходять всі права клієнта як сторони, що іменується іпотекодержатель/заставодержатель у зобов'язаннях, які виникли на підставі договорів забезпечення в обсязі та на умовах, які існують на момент набрання чинності цим договором (включаючи право звертати стягнення на предмет іпотеки/застави) - пункт 1.2 статті 1 договору на а.с. 41. Клієнт протягом п'яти банківських днів з моменту набуття чинності цим договором зобов'язується передати за актом фактору оригінали договорів забезпечення разом з усіма змінами та доповненнями, а також інші документи, які засвідчують права, що передаються, дійсність переданої фактору вимоги (прав іпотеки/застави), які є в наявності у клієнта та інформацію, яка є важливою для здійснення цих прав (пункт 2.1 статті 2 договору, а.с. 42). Суду наданий зазначений документ у формі таблиці де під порядковим номером 606 вказано [PERSON], реквізити кредитного договору CNL-800/113/2007 від 02.10.2007 року, іпотекодавців [PERSON] та [PERSON] і реквізити договору № РCNL-800/113/2007 від 02.10.2007 року. З Договору про відступлення права вимоги від 26.11.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фактором та ПАТ «ОТП Банк» як клієнтом вбачається, що він є договором факторингу, регулюється Главою 73 ЦК України, так як містить всі ознаки такого договору, а саме : а) йому притаманний специфічний суб'єктний склад (клієнт - юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, фактор - банк, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може є лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги відбувається виключно за плату; д) його ціна визначена розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір встановлювлено у твердій сумі; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України«Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, не може бути договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб'єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність. Така правова позиція висловлено у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справа № 909/968/16 . Позивач зазначив у позовній заяві, що передбачає в майбутньому порушення зі сторони відповідача свого права власності на передане нею в іпотеку житло, так як товариство "ОТП Факторинг Україна" як новий кредитор та іпотекодержатель у зв'язку з укладенням договору факторингу бере участь у справі № 2п-1267/10 в якості позивача за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (домоволодіння [PERSON]) та її виселення, що може призвести до відчуження її майна фактором в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому набуття товариством "ОТП Факторинг Україна" вважає незаконним. Щодо законності укладення договору факторингу - Договору про відступлення права вимоги від 26.11.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фактором та ПАТ «ОТП Банк» як клієнтом суд встановив. Правовідносини між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як фактором та ПАТ «ОТП Банк» як клієнтом врегульовано такими нормами матеріального права, а саме: пункт 1 розпорядження Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» в редакції, яка діяла на момент укладання договору факторингу від 12 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна», частиною другою статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненої 28 травня 1988 року в м. Оттава, до якої Україна приєдналася на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг» від 11 січня 2006 року, Главою 73 ЦК України. Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги портфелю кредитних договорів. Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частина третя статті 1079 ЦК України щодо суб'єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього закону). За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є юридичною особою, статус фінансової установи за законодавством України товариства позивачем не оспорюється, як і факт внесення товариства до Державного реєстру фінансових установ України. Доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 231 від 3 квітня 2009 року, чинного на момент укладення спірного договору факторингу, та яким встановлено обмеження щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання, є безпідставними і необґрунтованими. Так, відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Пунктом 7 статті 28 вказаного закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг. Нормами ЦК України та нормами наведеного вище закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб, та з урахуванням пріоритетності норм закону над підзаконним актом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб. Крім того, Конвенцією УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України). Спірний договір відповідає вимогам, встановленим частиною п'ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для визнання його нікчемним. Глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу незаконності договорів факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підпункт 2 пункту 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договорів факторингу від 26 листопада 2010 року при його вчиненні. Крім того, позивач не довів ні факту порушення його прав власності на її домоволодіння, ні передумов для такого порушення у зв'язку із стверджуваним укладенням вищевказаних договорів між товариством "ОТП Банк" та товариством "ОТП Факторинг Україна" та стверджуваною участю відповідача у іншій судовій справі.

Outcome: dismissed