Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

04.07.2019 року КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» (далі - КП «ВОПЛ м. Луцька») через представника - лікаря ординатора відділення № 4 Літвінчука М.В. звернулося до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що [PERSON] , [INFO] , була доставлена бригадою екстреної допомоги в супроводі її сестри - [PERSON] та сина [PERSON] за направленням районного психіатра та госпіталізована у відділення № 4 КП «ВОПЛ м. Луцька» 03.07.2019 року о 21:30 год. Добровільної згоди на лікування не надала. Зі слів сестри та сина [PERSON] , остання «поводила себе неадекватно, стверджувала, що за нею стежать; не випускала свого меншого сина з дому, бо його можуть вбити; на прохання припинити наведені дії - відповідає неадекватно з мовно-рухомим збудженням супроводжуючого криками та погрозами знайти управу на всіх». Вказує, що [PERSON] потребує лікування в примусовому порядку, оскільки за результатами неодноразових оглядів лікарями-психіатрами їй було встановлено діагноз: маячний розлад, афективно-параноїдний синдром, мовно-рухоме збудження з імпульсивною агресивністю в анамнезі. Так, 26.06.2019 року [PERSON] звернулася із заявою до генерального директора КП «Ківерцівська РТМО» з вимогою оглянути її доньку на дому, в зв`язку з наявністю в останньої психічного розладу, ознаки якого у [PERSON] спостерігаються з 2014 року. Необхідність такого огляду [PERSON] зумовлена тим, що остання не вважає себе психічно хворою, а тому за психіатричною допомогою звертатися самостійно не бажає. Доставити останню до психіатричного закладу не виявляється за можливе, оскільки вона майже взагалі не виходить з дому. Під час огляду [PERSON] на дому 03.07.2019 року районний психіатр встановив наступне: пацієнтка самостійно скарг не висловлює; орієнтована достатньо; емоційно не врівноважена; легко дратується; імпульсивна; негативі стична; свої переживання висловлювати не бажає; хворою себе не вважає; мислення резонерське; на висловлювання щодо необхідності її лікування реагує бурно, демонстративно; всіх звинувачує у своїх негараздах і переслідуваннях; критика занижена. За результатами огляду [PERSON] на дому районний психіатр встановив діагноз: хронічний маячний розлад, афективно-параноїдний синдром, а також прийняв рішення про направлення на стаціонарне лікування. Зазначає, що 03.07.2019 року о 21:30 год. [PERSON] було госпіталізована у відділення № 4 КП «ВОПЛ м. Луцька» та при огляді черговим лікарем-психіатром [PERSON] було встановлено наступне: контакт не продуктивний; тримається насторожено; підозріла; добровільної згоди на обстеження не дає, відмовляється від лікування; висловлює погрози на адресу сини, сестри та лікарів - «Будете всі відповідати в суді, я здорова і нікуди не піду»; чинить опір санітарам - «Не хватайте мене за руки, я здорова, родичі хворі, обстежуватись не буду». У відділення закладу відправлена примусово в супроводі санітарів, інструкцій не виконувала. За результатами огляду черговим, [PERSON] було встановлено діагноз: «маячний розлад, афективно-параноїдний синдром, мовно-рухоме збудження з імпульсивною агресивністю», у зв`язку з чим її було призначено лікування - тимчасова фіксація з ціллю введення ліків та подальше введення медичних препаратів. Внаслідок введення медикаментів, психічний стан пацієнтки поліпшився, вона стала спокійна, проте добровільної згоди на подальше обстеження та лікування не надала. 04.07.2019 року о 10:00 год. [PERSON] було оглянуто ЛКК стаціонару та встановлено наступне: доступна мовному контакту; ззовні веде себе спокійно, злостивості та агресивності не проявляє; внутрішньо напружена, насторожена та підозріла; заперечує наявність підозри слідкування за нею, висловлювання погроз розправою з родичами та обмеження пересування свого сина, зазначаючи, що «Родина її обмовляє, такого вона не вчиняє, останні мають певну ціль відносно неї, яку не уточняє»; заперечує, що має якісь проблеми з психічним здоров`ям, вказуючи, що «Вона здорова, у неї все добре - і настрій, і сон»; добровільно обстежуватись не бажає; під час бесіди помітно дратується; спостерігається скованість та різноплановість висловлювань; логічно пояснити відмову від проходження обстеження не може, стверджуючи, що «Вона здорова, а її родичі, раз звертаються, то нехай обстежуються». Під час розмови з психологом давала підстави зрозуміти, що «Родичі в чомусь зацікавлені і вона не пробачить їм поміщення в стаціонар психіатричної лікарні, при цьому допускаючи, що останні заплатили гроші». Підсумовуючи викладене, а також враховуючи об`єктивний анамнез, висновки огляду районного психіатра, заключення психолога, вважає, що у даному випадку є усі наявні підстави стверджувати про наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, внаслідок якого остання вчиняла небезпечні для оточуючих дії та висловлює реальні наміри чинити такі у майбутньому, у зв`язку з чим просить суд госпіталізувати її до КП «ВОПЛ м. Луцька» в примусовому порядку. В судовому засіданні представник заявника лікар ординатор відділення № 4 [PERSON] надав пояснення аналогічні викладеним у своїй заяві, просив її задовольнити. Додатково зазначив, що [PERSON] на обліку у лікарів-психіатрів не перебуває, однак існує загроза вчинення останньою дій негативного характеру відносно своїх близьких. Заінтересована особа [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що психічний розлад в останньої спостерігається з 2014 року внаслідок перенесених стресів після розлучення з чоловіком та втратою бізнесу. З того часу [PERSON] стала замкнутою в собі, ні з ким не спілкується, чоловіків не сприймає взагалі, майже ніколи не виходить з дому сама та не випускає на вулицю свого сина, через надумані побоювання за нього. Крім того, остання стала дуже нервовою, часто висловлює свої думки та ідеї, які мають ознаки маячного розладу. Зазначила, що її сестра наразі ніде не працює та живе за рахунок пенсії матері, проте в минулому успішно вела свій власний бізнес. Усією своєю родиною вони намагаються допомогти [PERSON] у відновленні її нормального психічного здоров`я, у зв`язку з чим неодноразово просили її пройти відповідні обстеження та, за необхідності, пролікуватися. Однак, сестра не вважає себе хворою та просить залишити себе в спокої, бо в іншому випадку, як вона висловилась - «Я щось з собою зроблю». Разом з тим, [PERSON] погрожувала членам родини, що щось їм заподіє, проте які дії збирається зробити не уточнювала та будь-яких спроб вчинити такі не здійснювала. Додатково пояснила, що сестра на обліку в психіатричних закладах не перебуває, а бригаду швидкої допомоги 03.07.2019 року було викликано у зв`язку з неадекватною поведінкою сестри, яка почала безпричинно конфліктувати та висловлювати різні нісенітниці. Вважає, що [PERSON] слід примусово госпіталізувати до психіатричного закладу для проходження нею лікування, оскільки в будь-який інший спосіб допомогти сестрі вона не може. Просила заявлені вимоги задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що остання на протязі тривалого часу марить переслідуванням за собою та розміщенням по всій її квартирі засобів прослуховування. Її донька стверджує, що усі чоловіки не дають їй жити, а також називає їх «бандерами» та «фашистами». В останньої наявне маячіння необґрунтованого переживання за свого сина [PERSON] , 2003 р.н., якого вона не випускає з квартири на прогулянки. Вважає, що така ситуація виникла внаслідок отриманого стресу після розлучення з своїм чоловіком та втрати бізнесу. Так, у минулому році її донька намагалася застосувати відносно неї фізичну силу. В свою чергу, як їй відомо, відносно свого сина [PERSON] будь-яких протиправних дій не вчиняла. Додатково зазначила, що був випадок коли донька сказала їй, що щось з собою зробить. Просить заяву КП «ВОПЛ м. Луцька» задовольнити та госпіталізувати [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку, з метою забезпечення належного проходження її донькою лікування. Особа, щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію - [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що вона є психічно здоровою, а висновок лікарів-психіатрів про необхідність застосування до неї заходів примусової госпіталізації для лікування є незаконним. Пояснила, що рідні обмовляють її щодо вчинення нею неадекватних дій та наявності ознак маячного розладу. Зазначила, що вона нікому не погрожувала та не застосовувала відносно будь-кого фізичного насилля. Її родичі постійно здійснюють тиск щодо необхідності проходження нею лікування наявних психологічних розладів, які, як наголосила, у неї відсутні. Також, зауважила, що внаслідок введення медичних препаратів у психіатричному закладі, стан її здоров`я погіршився, вона почала себе погано почувати, з`явилася сильна головна біль. Просила суд відмовити в задоволенні заяви про її примусову госпіталізацію до медичного закладу. В судовому засіданні прокурор Луцької місцевої прокуратури зазначив, що у даному випадку існує доцільність госпіталізувати [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку, а тому заявлені вимоги підтримав та не заперечував щодо їх задоволення. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах заяви, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. В силу вимог ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» стаціонарна психіатрична допомога - психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоров`я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, і надається в стаціонарних умовах понад 24 години підряд. Рішенням Конституційного Суду № 2-рп/2016 від 01 червня 2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. У відповідності до «Принципів захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги», схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї № 46/119 від 17 грудня 1991 року, в Принципі 6 зазначено, що «будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному закладі у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить відповідно до Принципу 4 цього ж нормативно-правового акту, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що: (а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або (б) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. Крім цього, згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих,або неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» у випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька» № 308 від 04.07.2019 року, [PERSON] , [INFO] , була доставлена бригадою екстреної допомоги в супроводі сестри та сина за направленням районного психіатра [PERSON] та фактично госпіталізована у відділення № 4 КП «ВОПЛ м. Луцька» 03.07.2019 року о 21:30 год. Добровільної згоди на лікування не надала. 04.07.2019 року о 10:00 год. [PERSON] було оглянуто ЛКК стаціонару та встановлено наступне: доступна мовному контакту; ззовні веде себе спокійно, злостивості та агресивності не проявляє; внутрішньо напружена, насторожена та підозріла; заперечує наявність у неї почуття переслідування; заперечує щодо наявності у неї переконання, що всі чоловіки «бандери» та «фашисти»; заперечує наявність з її боку висловлювання погроз про вчинення розправи з родичами та щодо обмеження пересування свого сина, зазначаючи, що «Родина її обмовляє, такого вона не вчиняє, останні мають певну ціль відносно неї, яку не уточняє»; заперечує, що має якісь проблеми з психічним здоров`ям, вказуючи, що «Вона здорова, у неї все добре - і настрій, і сон»; добровільно обстежуватись не бажає; під час бесіди помітно дратується; спостерігається скованість та різноплановість висловлювань; логічно пояснити відмову від проходження обстеження не може, стверджуючи, що «Вона здорова, а її родичі, раз звертаються, то нехай обстежуються». Дає підстави зрозуміти, що «Родичі в чомусь зацікавлені і вона не пробачить їм поміщення в стаціонар психіатричної лікарні», при цьому допускаючи, що останні заплатили гроші, про що говорила психологу. Враховуючи об`єктивний анамнез, висновок районного психіатра, заключення психолога (насторожена, схильна до резонерства, розсіяність уваги, послаблення мне стичних процесів, виявлення в мисленні порушення логічного ходу у вигляді зісковзування, актуалізація латентних ознак, схильність до різноплановості, відсутність критики до свого стану), є підстави стверджувати, що в пацієнтки наявний тяжкий психічний розлад, у зв`язку з чим їй встановлено діагноз: маячний розлад, афективно-параноїдний синдром, мовно-рухоме збудження з імпульсивною агресивністю в анамнезі. Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька», наявні усі підстави для госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку, оскільки її обстеження та лікування можлива лише в стаціонарних умовах (а.с. 4-5). На підтвердження обставин, які відображені у вищевказаному висновку комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька» № 308 від 04.07.2019 року, до матеріалів справи також було долучено: заявою [PERSON] від 26.06.2019 року, адресовану Генеральному директору КП «Ківерцівське РТМО» (а.с. 10); виписку із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] , [INFO] , виданої 03.07.2019 року лікарем-психіатром КП «Ківерцівське РТМО» [PERSON] (а.с. 6); заяви сестри [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , матері [PERSON] усі від 04.07.2019 року, адресовані Директору КП «ВОПЛ м. Луцька» (а.с. 7-9). Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути "необхідним в демократичному суспільстві". Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року "Савіни проти України"). Поняття "приватне життя" у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. - здоров`я людини, медичне втручання, ("Гласс проти Сполученого Королівства" (Glass v. the United Kingdom) від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом ("Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства" (Christine Goodwin v. the United Kingdom) від 11 липня 2006 року). Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України імперативно визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно положення ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, в судовому засіданні заінтересовані особи [PERSON] та [PERSON] , наявність психологічного розладу в [PERSON] пояснювали проявами неадекватної поведінки на ґрунті маячних ідей, висловлюваннями різних нісенітниць, не усвідомленні стану психологічного здоров`я, а відтак, у її відмовах від проходження відповідного обстеження та лікування. Разом з тим, зі слів [PERSON] та [PERSON] достовірно встановлено, що психічні розлади у [PERSON] спостерігаються з 2014 року, і їх наслідком був перенесений стрес після розлучення з чоловіком та втратою власного бізнесу (банкротство), проте з того періоду та по даний час будь-яких дій, які несуть реальну небезпеку оточуючим чи для неї самої, [PERSON] жодного разу фактично не вчинила. В свою чергу, конфлікт, який зі слів [PERSON] виник з [PERSON] в минулому році, мав поодинокий характер, що не може свідчити про наявність в діях останньої реальної небезпеки для оточуючих. Крім того, висловлювання [PERSON] погроз про можливість вчинення в майбутньому дій відносно членів родини, а також щодо заподіяння шкоди собі, без уточнення характеру такого діяння, жодним чином не свідчить про наявність прояву реальних намірів щодо їх заподіяння. Аналізуючи висновок комісії лікарів-психіатрів КП «ВОПЛ м. Луцька» в його системному взаємозв`язку разом з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи, а також з урахуванням пояснень лікаря-психіатра, заінтересованих осіб та особи щодо якої ставиться питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу, суд приходить до переконання, що заява є передчасною, оскільки незважаючи на встановлений діагноз (маячний розлад, афективно-параноїдний синдром, мовно-рухоме збудження з імпульсивною агресивністю в анамнезі), при матеріалах справи відсутні та в судовому засіданні не здобуто жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, які несуть реальну небезпеку оточуючим чи для неї самої. Так, Європейський суд з прав людини при вирішенні справи «Акопян проти України» у п. 73 рішення від 05 червня 2014 року встановив, що згідно з практикою Суду особа не може бути примусово госпіталізована як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижче наведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання. З урахуванням наведеного вище, у суду виникають підстави вважати, що в [PERSON] наявний певний психічний розлад, однак в силу вимог Закону України «Про психіатричну допомогу», такий стан здоров`я [PERSON] не може слугувати єдиною підставою його примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги. Суд також враховує й ту обставину, що поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, а тому необхідності застосування настільки грубого обмеження права особи, шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, не вбачає. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви КП "ВОПЛ м. Луцька", заінтересовані особи - [PERSON] , [PERSON] про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку слід відмовити за безпідставністю .

Outcome: dismissed