Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

19.10.2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області про визнання протиправними дій та скасування наказу. Свої вимоги мотивує тим, що 30.03.1995 року його батькові [PERSON] було видано державний акт серії [NUMBER] на право постійного користування земельною ділянкою площею 14,8 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. [INFO] [PERSON] помер. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 29.03.2018 року за вих. №14-1813/14-18-СГ на підставі заяви позивача [PERSON] припинено право постійного користування [PERSON] на вищевказану земельну ділянку. Посилаючись на те, що він не є землекористувачем вищевказаної земельної ділянки, а тому у відповідності до ст. 141 ЗК України його заява не може бути підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, просив суд визнати дії Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області щодо припинення права постійного користування [PERSON] на вищевказану земельну ділянку протиправними та скасувати вищевказаний наказ. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явися, до суду направив відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимог не визнав, вважає вищевказаний наказ таким, що відповідає актам цивільного законодавства та жодним чином не стосується законних прав та інтересів позивача. Посилається на те, що право постійного користування земельною ділянкою не дає права користувачу земельної ділянки розпоряджатися нею, відповідно спадкоємці не мають права її успадковувати. А оскільки жодних прав на земельну ділянку у позивача не виникло, то і відсутні підстави для звернення до суду за захистом такого права у відповідності до ст. 16 ЦК України. Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого. Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка ратифікована Україною 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, рішенням Єланецької районної ради народних депутатів 17 сесії 21 скликання від 17.12.1993 року вирішено надати [PERSON] у постійне користування земельну ділянку площею 14,8 га у полі [NUMBER] ґрунтозахисної сівозміни, загону [NUMBER] сільськогосподарського підприємства "Україна" (а. с. 13-15). 30.03.1995 року [PERSON] видано державний акт серії [NUMBER] на право постійного користування земельною ділянкою площею 14,8 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (а. с. 12). [INFO] [PERSON] помер (а. с. 16). Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 29.03.2018 року за вих. №14-1813/14-18-СГ (а. с. 22, 86), враховуючи заяву позивача (а. с. 23, 85), про припинення право постійного користування [PERSON] на вищевказану земельну ділянку та віднесення вказаної земельної ділянки до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Позивач, вважаючи вищевказаний наказ таким, що порушує його права, просив визнати дії Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області щодо припинення права постійного користування [PERSON] на вищевказану земельну ділянку протиправними та скасувати вищевказаний наказ. Так, відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст. 15-1 ЗК України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом. Частиною 4 статті 122 ЗК передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно підпункту 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 року №306, вказаний орган розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Миколаївської області. Відповідно до підпункту 33 пункту 4 вищевказаного положення Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області вносить у встановленому порядку до органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування клопотання щодо припинення права користування земельною ділянкою відповідно до закону. У ст.141 ЗК України зазначено вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою. Зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням, систематична несплата земельного податку або орендної плати, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини. Положеннями ч.ч. 3,4 ст. 142 ЗК України визначено, що припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Із наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 29.03.2018 року за вих. №14-1813/14/18-СГ, яким припинено право постійного користування [PERSON] на земельну ділянку площею 14,8 га, слідує, що вищевказаний наказ прийнято на підставі заяви позивача [PERSON] від 08.02.2018 року №М-1351/0/19-18-СГ (а. с. 23, 85), у якій позивач просить "у відповідності до положень чинного законодавства вирішити питання про повернення з постійного користування у державну власність вищевказану земельну ділянку". Проте, у заяві не йде мова про добровільну відмову землекористувача від користування земельною ділянкою. Суд вважає, що заява позивача від 08.02.2018 року №М-1351/0/19-18-СГ не є достатньою підставою для припинення права постійного користування спадкодавця, яке і так припинилося з його смертю, оскільки позивач не є землекористувачем даної земельної ділянки. Доказів того, що земельна ділянка використовується позивачем, представником відповідача до суду не надано, а отже суд приходить до висновку, що позивач не наділений правом добровільної відмови від права користування земельною ділянкою, яке визначене положеннями п. 1 ст. 142 ЗК України. Також суд посилання представника відповідача на те, що у позивача відсутні підстави для звернення до суду за захистом порушеного права у відповідності до ст. 16 ЦК України вважає безпідставними та необґрунтованими. Так, з матеріалів справи слідує, що після смерті [INFO] [PERSON] (а. с. 16) державним нотаріусом Єланецької державної нотаріальної контори Миколаївської області щодо спадкового майна останнього за заявою позивача заведено спадкову справу за №84/2013 (а. с. 11). У ході судового розгляду встановлено, що на час розгляду справи у суді ні позивачем, ні будь-яким іншим спадкоємцем не отримано свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] , також нотаріусом не видавалися відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо прийняття спадщини. А відтак, питання про спадкування майна померлого [PERSON] , у тому числі, і земельної ділянки площею 14,8 га, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства на території Малоукраїнської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, і яка використовувалася [PERSON] на праві постійного користування, залишається не вирішеним та відкритим. Вимога щодо вирішення подальшої долі вищевказаної земельної ділянки перед судом не ставиться. Крім того, суд не може перейняти на себе визначенні актами цивільного законодавства та ЗУ "Про нотаріат" повноваження з оформлення спадщини, які вирішуються нотаріусом. У ч. 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено порядок припинення права користування вищевказаною земельною ділянкою, а відтак вважає за необхідне визнати дії Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області щодо припинення права постійного користування [PERSON] на вищевказану земельну ділянку протиправними та скасувати наказ від 29.03.2018 року за вих. №14-1813/14-18-СГ. Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, то у відповідності ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 704,80 грн. в рахунок відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved