Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтні 2015 року пред'явила до суду позов до відповідача [PERSON] про надання дозволу на виїзд їхньої неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], за кордон, без згоди та супроводу батька [PERSON], в супроводі матері [PERSON] до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. Обґрунтовує позов тим, що вона разом із відповідачем проживає окремо та шлюб між ними розірвано. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема, дитиною не цікавиться та матеріально не забезпечує її. У зв'язку із тим, що дитина потребує відпочинку та оздоровлення, позивач має намір та можливість вивезти дитину за кордон, однак, відповідач добровільно дозволу для виїзду дитини за кордон не надає. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги, а саме, просила надати дозвіл на тимчасові виїзди за межі України для відпочинку та оздоровлення неповнолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON], у період з 01 лютого 2016 року по 01 лютого 2017 року, в країни Польща, Угорщина та інші країни, які належать до Шенгенської зони. В судове засідання позивач подала заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала, просила розглядати справу в її відсутності. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області - Гаврилюк З.Б. подала до суду письмові пояснення, згідно з якими при вирішенні спору поклалася на думку суду та просила розглядати справу в її відсутності. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача згідно з поданою ним письмовою заявою не заперечив проти такого вирішення справи, та відповідно до вимог ст. 225 ЦПК України судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 жовтня 2014 року, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції, сторони є батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано, що стверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.06.2013 р. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір'ю [PERSON] та перебуває на її утриманні, що стверджується довідкою ЖЕК № 13 ЖБК № 771 від 23.10.2015 р. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, батько дитини - відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема дитиною не цікавиться та матеріально не забезпечує її. У зв'язку із тим, що дитина потребує відпочинку та оздоровлення, позивач має намір та можливість виїхати з дитиною за кордон. Конвенцією про права дитини (ст.3), прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" від 27 січня 1995 р. N 57 з наступними змінами та доповненнями виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків може здійснюватись без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, беручи до уваги, що згода батька неповнолітньої [PERSON], [INFO], - відповідача [PERSON] на виїзд доньки за кордон відсутня, однак наявні підстави для її виїзду разом із матір'ю - позивачем [PERSON] зумовлені тим, що дитина потребує відпочинку та оздоровлення, з метою забезпечення позивачу здійснення в повному обсязі батьківських прав та виконання батьківських обов'язків щодо дитини, для забезпечення її найкращих інтересів, суд вбачає достатні підстави для задоволення позову та надання дозволу на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON] Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача підлягають стягненню 487,20 гривень понесених позивачем і документально підтверджених судових витрат. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. п. 2 п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" від 27 січня 1995 р. N 57,

Outcome: approved