Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнив, про стягнення з відповідача на користь КП "Харківські теплові мережі" вартості спожитої теплової енергії за період з лютого 2013 року по 15 січня 2014 року у нежитловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] у сумі 12 248,27 грн., суму 3% річних 367,50 коп., всього 12615,77 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] на праві власності належать нежитлові приміщення в житловому будинку [ADDRESS] у м. Харкові з централізованою системою опалення, теплопостачання якого здійснює КП "Харківські теплові мережі". Відповідач, уклавши договір на постачання теплової енергії № 12096 від 01.01.2013 року, отримує теплову енергію за рахунок позивача, яку КП "Харківські теплові мережі" подає у централізовану систему опалення та гарячого водопостачання житлового будинку, де розташоване приміщення відповідача. За період з лютого 2013 року по 15 січня 2014 року відповідачем не в повному обсязі сплачувалась вартість отриманої теплової енергії, у зв'язку з чим, утворилася заборгованість у сумі 12248,27 грн.. За кожен розрахунковий період відповідачу направлялися платіжні - вимоги про сплату споживчої теплової енергії, що до цього часу сплачені не в повному обсязі. Постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення від опалення, що складені представниками позивача та житлово-експлуатаційної організації. Відповідач за рахунок позивача користувався тепловою енергією на потреби опалення на підставі договору, але кошти за користування не сплачував, в зв'язку з чим, склалася заборгованість, яка повинна бути відшкодована КП "Харківські теплові мережі". Представник позивача Харіна Н.М., яка діяла на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, надала розрахунок заборгованості з лютого 2013 року по січень 2015 року. Представники відповідача [PERSON], [PERSON], які діяли на підставі довіреностей, в судовому засіданні позов не визнали та зазначали, що розрахунок зроблений та наданий КП «ХТМ» не правильний, бо нарахування відбувалися на завищену опалювальну площу в розмірі 160,10 кв.м., а відповідач сплачував кошти за опалювальну площу, яка йому належить у розмірі 148,1 кв.м. Суд, вислухавши сторони по справі, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Тому суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами. Судом встановлено, що відповідачу на праві власності належать нежитлові приміщення в житловому будинку [ADDRESS] у м. Харкові (договір купівлі-продажу від 04.01.2010 року, зареєстрований в реєстрі за № 3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В.) з централізованою системою опалення, теплопостачання якого здійснює КП "Харківські теплові мережі". Приміщення відповідача та житловий будинок, де вони розташовані, необладнані пристроями обліку теплової енергії, тому позивачем розрахунок безпідставно спожитої теплової енергії зроблений згідно з нормативним документом "Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні" КТМ 204 України 244-94 з урахуванням теплового навантаження. Згідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, водовідведення, газ, електрична, теплова енергія і інші послуги) підлягають до оплати крім квартирної плати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено в договорі або законі. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виконане належним чином відповідно до умов договору. Актами про підключення № 173/695 від 14.04.2014 року, № 173/1375 від 08.10.2013 року, що складені представниками позивача, підтверджується факт постачання теплової енергії у нежитлові приміщення належні відповідачу на праві власності. Але відповідач не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, не сплатив у визначені договором строки, порядку та розмірі вартість заявленої та отриманої теплової енергії, внаслідок чого за період з лютого 2013 року по 15 січня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 12248,27 грн., яка до цього часу не сплачена. Доказів на підтвердження оплати боргу за спірний період відповідач до суду не надав. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України цивільні права і зобов'язання виникають не тільки з основ, передбачених законодавством, а також з дії громадян. Такими діями відповідача є фактичне користування послугами, що надаються позивачем. Позивач свої зобов'язання виконав, здійснивши відпуск теплової енергії відповідачу в період з 01 лютого 2013 року по 15 січня 2014 року та направив на адресу [PERSON] рахунки на оплату спожитої теплової енергії за вищевказаний період, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується стороною відповідача. Відповідно до загальних умов зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві послугу. Якщо інше не встановлено договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене, правовідношення, які склались між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України)- вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Заперечення відповідача про те, що він не погоджується з розрахунками позивача по справі є безпідставними, оскільки своїх розрахунків відповідачем не надано, також не надано заперечень щодо правильності розрахунків. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] повідомив, що відповідачем не підписувався договір купівлі - продажу теплової енергії від 01.01.2013 року, та підпис у договорі не його, про цей договір вони дізналися тільки в липні 2014 року при розгляді справи за позовом ХТМ до [PERSON] про стягнення заборгованості за опалення. Проте, як пояснив представник, ними не було здійснено жодних заходів щодо оскарження даного договору. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна стороназобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказиподаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Представниками відповідача не надано доказів на підтвердження своїх заперечень. За таких підстав суд вважає вимогу позивача про стягнення заборгованості за період з лютого 2013 року по 15 січня 2014 року у сумі 12 248,27 грн. та суму 3% річних 367,50 коп. обґрунтованою, не спростованою відповідачем та підлягаючою задоволенню. Що стосується судових витрат, то, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України: якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до матеріалів справи відповідач по справі [PERSON] є інвалідом 2 групи загального захворювання, у зв'язку з чим, відповідач звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved