Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті батька заявника - [PERSON] , який помер на тимчасово окупованій території України. Свою заяву мотивує тим, що [INFO] у м. Донецьк Донецької області, яке тимчасово непідконтрольне державі Україна та на теперішній час є тимчасово окупованою територією України, помер батько [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] не має можливості зареєструвати факт смерті та отримати свідоцтво про смерть свого батька українського зразка, оскільки документи, що підтверджують такий факт видані нелегітимними органами, які утворені «Донецькою Народною Республікою» та фактично діють на території м. Донецьк Донецької області. Заявник в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд справи без його участі, вимоги заяви підтримав. Представник заявника в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд справи без його участі та участі заявника, просив задовольнити заяву. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд заяви без його участі. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] помер [INFO] від ішемічної хвороби серця: повторного інфаркту міокарда в зоні рубців нижньої стінки лівого шлуночка при стенозуючому атеросклерозі коронарних артерій, про що свідчить копія лікарського свідоцтва про смерть № 242, виданого 11.10.2019 (на мові оригіналу) "Донецким клиническим территориальным медицинским объединением Министерства здравоохранения Донецкой Народной Республики", довідка про причини смерті № 242, виданої 11.10.2019 (на мові оригіналу) "Донецким клиническим территориальным медицинским объединением Министерства здравоохранения Донецкой Народной Республики", копія свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 12.10.2019 (на мові оригіналу) "отделом ЗАГС Кировского городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики". Померлий [PERSON] є батьком заявника [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.05.1970 (на мові оригіналу) "Харовским городским Советом г. Харовск". Добропільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було відмовлено представнику заявника у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , що підтверджується копією довідки про відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 02.11.2019 № 16.32-127/27, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] було пред`явлено документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.49 Цивільного кодексу України актом цивільного стану є смерть особи. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Відповідно до п.2 ч.1 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Згідно п. ґ ч. 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні однією із підстав для державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Частиною 1 п. 8 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно ч.1 ст.317 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч.2 ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 № 1275-р затверджено "Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" у тому числі й місто Донецьк. Щодо прийняття до уваги в якості доказів: копії лікарського свідоцтва про смерть №242, виданого 11.10.2019 (на мові оригіналу) "Донецким клиническим территориальным медицинским объединением Министерства здравоохранения Донецкой Народной Республики", довідки про причини смерті № 242, виданої 11.10.2019 (на мові оригіналу) "Донецким клиническим территориальным медицинским объединением Министерства здравоохранения Донецкой Народной Республики", копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 12.10.2019 (на мові оригіналу) "отделом ЗАГС Кировского городского управления юстиции Министерства юстиции Донецкой Народной Республики", суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих органами і установами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved