Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

У вересні 2018 року з Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на перетинання лінії розмежування з зоною проведення операції об'єднаних сил дитини без згоди батька, в обґрунтування позову позивач зазначила наступне. З відповідачем [PERSON] вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2009 року. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Вона з дочкою як внутрішньо переміщені особи проживають у [ADDRESS]. Дочка знаходиться на її утриманні. З часу їх переїзду з м. Донецьк до м. Бердянська Запорізької області, а в подальшому і до м. Запоріжжя відповідач жодного разу дочку не відвідав, не телефонував, її життям та здоров'ям не цікавиться, участі у її вихованні не приймає. На теперішній час виникає необхідність та бажання виїхати до рідного міста, відвідати рідних, близьких та друзів, зокрема у м. Донецьку залишилась проживати її мати баба [PERSON], яку вони мають намір провідати. Отримати нотаріальний дозвіл батька дитини вона не може, оскільки зв'язок з ним втрачено, позивачем ставиться питання про надання дозволу на перетинання лінії розмежування з зоною проведення операції об'єднаних сил без згоди батька безстроково. В судове засідання позивач не прибула, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з'ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об'єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку.. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у шлюбі зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області з 12.09.2009 року, актовий запис №758, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12) Від спільного шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO], що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.13) Відповідно до довідки від 02.08.2018 року №0000589902 та №0000589933 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач [PERSON] фактично проживає у [ADDRESS] разом із дитиною [PERSON], [INFO] (а.с.14) На території, яка на даний момент є тимчасово окупованою, проживають близькі родичі позивача, тому їй періодично необхідно виїжджати на вказану територію. Отримати від батька дитини дозвіл на її виїзд позивач не має можливості. У зв'язку з цим суд зазначає наступне. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини без згоди батька тимчасово, а не на весь час проведення Операції об'єднаних сил в Донецькій області, як просить позивач, встановивши при цьому строк з моменту набрання рішенням законної сили. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на в'їзд та виїзд дитини на неконтрольовану територію області в район проведення Операції об'єднаних сил, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в'їзд дитини на неконтрольовану територію області в район проведення ООС та виїзд з неї для тимчасового перебування, враховуючи, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання та захист своєї дитини (ст.ст. 151, 154 Сімейного Кодексу України), суд доходить висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог надавши [PERSON] дозвіл на переміщення малолітньої дочки [PERSON] через лінію зіткнення у зоні проведення ООС в Донецькій області без нотаріально завіреної згоди батька дитини [PERSON] строком на один рік. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial