Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

08.06.2017р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до приватного нотаріуса ДМНО Вдовіної Л.Л, ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 12.06.2017р. позовну заяву було залишено без руху (а.с. № 31). Після усунення позивачем недоліків в позовній заяві, ухвалами судді Ткаченко Н.В. від 30.06.2017р. було відкрито провадження у справі та вжито заходи забезпечення позову (а.с. № 44, 46). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2017р. ухвала судді Ткаченко Н.В. від 30.06.2017р. про вжиття заходів забезпечення позову була залишена без змін (а.с. № 53-54 виділених матеріалів). В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач у позовній заяві, з урахуванням уточнень від 29.06.2017р. (а.с № 37-43) посилався на те, 22.05.2006р. між ним та ЗАТ КБ "ПриватБанк" був укладений кредитний договір № DNROGK00000264, згідно якого [PERSON] було видано кредит у розмірі 25 000 дол. США на придбання житла, а також у розмірі 3 759 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. 22.05.2006р. між сторонами був укладений договір іпотеки №DNROGK00000264, згідно якого позивач для забезпечення зобов'язань за укладеним з банком кредитним договором № DNROGK00000264 від 22.05.2006р., передав в іпотеку належне йому нерухоме майно: 2-кімнатну квартиру загальною площею 48,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 15.12.2016р. позивачу та його представнику випадково стало відомо, що 30.11.2016р. приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. на підставі договору іпотеки здійснено реєстрацію права власності на належне позивачу нерухоме майно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32641352. Відповідне рішення нотаріуса позивач вважає незаконними та таким, що підлягає скасуванню посилаючись на те, що прийняте рішення суперечить нормам законодавства України, положенням договору іпотеки враховуючи, що договір іпотеки № DNROGK00000264 від 22.05.2006р. містить в собі іпотечне застереження, а саме, зміст п. 15.7.1, п. 15.7.2, п. 15.9, п. 21-26, що регламентує порядок звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки та яке згідно до Закону України «Про іпотеку» в редакції до 2009р. (час укладання договору іпотеки), жодним чином не прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та не є правовою підставою для реєстрації права власності, оскільки дане іпотечне застереження, як і сам договір іпотеки, не міститься в Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна, що зазначені у додатку № 1 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮУ від 07.02.2002р. № 7/5 (у редакції, чинній на час виникнення даних спірних відносин), а отже, договір про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, між [PERSON] та банком взагалі не укладався. Крім того, в позовні заяві позивач посилався на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за банком права власності проведено з порушення вимог ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки наявні умови які встановлювали заборону на відчуження майна: загальна площа квартири складає 48,20 кв., нерухоме майно є постійним місцем проживання позивача, відсутня згода власника на відчуження майна, а також, що всупереч ч.3 ст. 37, ст. 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не проводив оцінку предмета іпотеки на момент набуття права власності (30.11.2016р.) та позивач не отримував повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення від 30.11.2016р. індексний номер: 32641352, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартири [ADDRESS] зареєстрованого приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л., скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №17728870 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 20.12.2016р. - а.с. № 20) в судове засідання 13.03.2018р., не з'явилася, в наданій суду 13.03.2018р. заяві позовні вимоги [PERSON], з підстав викладених в позовній заяві та у відповіді на заперечення ПАТ КБ "ПриватБанк" підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, справу розглянути за відсутності позивача та його представника без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 142). Крім того, представник позивача в заяві просила суд при винесенні рішення, не приймати до уваги заперечення відповідачів, оскільки вони не мають жодного документального підтвердження законності набуття банком права власності на предмет іпотеки, а також врахувати те, що відповідачами не надано жодного належного доказу сповіщення іпотекодавця [PERSON] з приводу наміру банка здійснити перереєстрацію права власності. Відповідач - приватний нотаріус ДМНО Вдовіна Л.Л. в судове засідання 13.03.2018р. не з'явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, 06.02.2018р. до суду надійшла заява приватного нотаріуса Вдовіної Л.Л. про розгляд справи за її відсутності (а.с. № 123). Крім того, 23.10.2017р. до суду надійшли письмові заперечення відповідача, в яких в обґрунтування своїх заперечень проти позову приватний нотаріус ДМНО Вдовіна Л.Л. послалася на те, що реєстрація права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» була проведена у відповідності до вимог п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, для здійснення якої заявником (іпотекодержателем) був наданий необхідний пакет документів, а отже, були відсутні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гринь К.А. (діє на підставі довіреності від 29.12.2016р. - а.с. № 88) в наданих суду 13.03.2018р. письмових запереченнях проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову, справу розглядати без участі представника ПАТ КБ "ПриватБанк". Також, в обґрунтування заперечень проти позову, представник відповідача посилався на те, що з 22.09.2014р. позивач [PERSON] має постійну прострочену заборгованість за кредитним договором. В жовтні 2016р. банком на виконання вимог ст.ст. 35, 37 Закону України "Про іпотеку" позивачу було направлено повідомлення про намір іпотекодержателя набуття права власності на предмет іпотеки, повідомлення було отримано позичальником/іпотекодавцем [PERSON], про що є відповідний доказ в матеріалах реєстраційної справи. 30.11.2016р. ПАТ КБ "ПриватБанк" за відсутності заперечень зі сторони позивача, набув право власності на предмет іпотеки шляхом державної реєстрації за собою права власності. Банк не погоджується з доводами позивача, що реєстрація права власності за іпотекодержателем є протиправною з тих підстав, що суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки наявні належні докази того, що [PERSON] банком було направлено повідомлення про намір набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, котре було отримано позивачем та зі спливом тридцятиденного строку з дня отримання повідомлення, іпотекодатель не висловив заперечень щодо реалізації предмету іпотеки або волевиявлення щодо придбання квартири, що свідчить про те, що позивач надав мовчазну згоду на перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. Заперечуючи проти доводів позивача проте, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між [PERSON] та банком не укладався, представник відповідача зазначив, що умови п.п. 21, 22 договору іпотеки, визначають, звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених п.п. 15.7.1, 15.7.2, 15.9 цього договору, яке здійснюється відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріусу або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. В договорі іпотеки мається відповідне застереження, яке визначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, зокрема, шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити іпотекодавця, а отже, сторони договору іпотеки дійшли згоди про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено шляхом переходу до банка права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Крім того, норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не містять прямої заборони на позасудове врегулювання, передбачене ст. 36 Закону України «Про іпотеку». Отже, банк правомірно задовольнив свої кредиторські вимоги, шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості на основі «іпотечного застереження», а письмове застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, котре міститься в іпотечному договорі, однозначно трактується як згода власника, оскільки підпис іпотекодавця (власника) в іпотечному договорі є способом його волевиявлення (ст.ст. 205, 207 ЦК України) Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р. передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України (який набрав чинності 15.12.2017р.) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, надані представниками сторін письмові пояснення та заперечення щодо предмету позову, суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті за відсутності сторін. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Підстав для винесення по справі заочного рішення суду відповідно до ст. 280 ЦПК України не вбачається, оскільки обидва відповідачі надали суду свої письмові заперення. Суд, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченнях сторін в сукупності з наданими письмовими доказами вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено наступні обставини. 22.05.2006р. між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанк») було укладено кредитний договір №DNR0GK00000264 згідно якого [PERSON], було видано кредит у розмірі 25 000 дол.США на придбання житла, а також у розмірі 3 759 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 21.05.2021р. (а.с. № 13-14). З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 22.05.2006р. між сторонами був укладений договір іпотеки №DNROGK00000264 посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Гуніною В.І. згідно якого [PERSON] для забезпечення зобов'язань за укладеним з банком кредитним договором DNROGK00000264 від 22.05.2006р., передав в іпотеку належне йому нерухоме майно: 2-х кімнатну квартиру загальною площею 48,20 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.№ 15 -16). Нерухоме майно, яке є предметом іпотеки належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2006р., право власності за позивачем зареєстровано 28.06.2006р. (а.с. № 12, 18). Згідно ст.ст. 202, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Презумпція правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1, 2 ст. 36 Закону України "про іпотеку" станом на час укладення між сторонами договору іпотеки 22.05.2006р. (редакція Закону від 12.05.2006р.) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Згідно пункту 21 договору іпотеки №DNROGK00000264, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 15.7.1, 15.7.2, 15.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріусу або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Договір іпотеки від 22.05.2006р. №DNROGK00000264 містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України "Про іпотеку", а саме, пункт 26 договору визначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов,язаний письмово повідомити іпотекодавця. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сторонами при укладенні договору іпотеки №DNROGK00000264 було досягнуто згоди щодо можливого способу позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі письмового застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки, про що згода власником/іпотекодавцем була надана при підписанні договору іпотеки та є способом його волевиявлення в розумінні ст.ст. 205, 207, 628 ЦК України щодо визначення можливого позасудового звернення стягнення. На виконання ухвали суду від 26.10.2017р. про витребування доказів (а.с. № 91), 05.12.2017р. з Департаменту адміністративних та дозвільних процедур ДМР до суду надійшли копії документів реєстраційної справи №1100871212101 на квартиру [ADDRESS], переданих держаним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. від 30.11.2016р. (а.с 97-113) Дослідивши надані копії матеріалів реєстраційної справи №1100871212101, судом встановлено наступні обставини. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.11.2016р. приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. здійснено державну реєстрацію права власності на підставі договору іпотеки від 22.05.2006р., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 32641352, шляхом набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] (дата державної реєстрації 28.11.2016р. номер запису про право власності 17728870 (а.с. № 111). Частина 1 ст. 36 Закону (в редакції від 19.10.2016р.) визначає, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» (в редакції від 19.10.2016р.) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Стаття 35 Закону України «Про іпотеку» визначає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, станом на час вчинення реєстраційної дії, врегульований положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 02.11.2016р. Згідно ст.18 цього Закону, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються КМУ у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону , державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяви у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до пункту 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого для державної реєстрації права власності поставною КМУ від 25.12.2015р. №1127 (в редакції від 16.11.2016р) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст.77, ст.79 ч.1 ст.81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Так, матеріали реєстраційної справи містять копію письмового повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.09.2016р. вих.№127 (а.с. № 107) надісланого [PERSON], про намір ПАТ КБ "ПриватБанка" звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, а також, копія поштового повідомлення про отримання (а.с. № 106) згідно якого, письмове повідомлення банка було отримано особисто одержувачем 21.09.2016р., про що мається підпис одержувача, а також підпис працівника поштового зв'язку. Суд зазначає, що стороною позивача не надано належного та допустимого доказу на спростування того, що підпис у поштовому повідомленні не належить позивачу [PERSON], а також не заявлялось перед судом клопотання про призначення експертизи чи про залучення до участі у справі спеціаліста з відповідної галузі знань, виходячи з чого, суд при винесенні рішенні, оцінює критично доводи представника позивача проте, що підпис на поштовому повідомленні ймовірно виконано від імені [PERSON] іншою особою. За змістом ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Як зазначалось судом вище, реєстраційна дія (державна реєстрації права власності за ПАТ КБ "ПриватБанк» на нерухоме майно на підставі договору іпотеки) приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л. була вчинена 30.11.2016р., тобто, після спливу 30 - денного строку з дати отримання іпотекодавцем повідомлення, виходячи з дати вказаної в поштовому повідомленні, що відповідає вимогам п. 61 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Щодо решти доводів представника позивача, які викладені у відповіді на відзив відповідача, суд зазначає наступне. Звіт про оцінку предмета іпотеки законодавчо не визначено, як документ наявність якого зумовлює прийняття нотаріусом, як реєстратором, рішення про реєстрацію прав на іпотечне майно за іпотекодержателем. Крім того, згідно п.21 договору іпотеки сторони визначили, що при зверненні стягненні на предмет іпотеки у позасудовому порядку початкова ціна предмету іпотеки встановлюється іпотекодержателем в розмірі 50% від його вартості згідно п.10 договору, а згідно ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно до ч.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника ) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави та/або предметом іпотеки. Проте, суд звертає увагу, що встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) нерухоме майно, яке виступає предметом іпотеки, та норми закону, не містять прямої заборони на позасудове в егулювання, передбачене ст.36 Закону України «Про іпотеку». Згідно досліджених судом матеріалів реєстраційної справи встановлено наявність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності, враховуючи чинне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі іпотеки, а також повідомлення кредитором іпотекодавця про намір здійснити позасудовий спосіб звернення стягнення та відсутність заперечень іпотекодавця. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обставини та підстави, на які посилається позивач [PERSON] в обґрунтування порушення своїх прав, як іпотекодавця, при реєстрації права власності на належне йому майно за іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» не знайшли свого належного підтвердження при розгляді справи, а отже, позовні вимоги [PERSON] про скасування рішення п риватного нотаріуса ДМНО Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ПАТ КБ «ПриватБанк» та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №17728870 про державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно не підлягають задоволенню. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України наявні підстави для скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 30.06.2017р. та які виразилися у накладенні заборони на вчинення дій, спрямованих будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії, щодо квартири [ADDRESS], що належить на праві власності Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» (а.с. № 46) Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати по цій справі по сплаті судового збору у розмірі 1280грн. покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed