Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

В лютому 2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись в Миколаївський районний суд Миколаївської області з позовом до Кіровської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності на частку домоволодіння в порядку спадкування за заповітом та законом та на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] мотивувала тим, що 19 січня 1987 року помер її батько - [PERSON], який заповів житловий будинок, що знаходиться по вул. Бузькій, 18, в с. Стара Богданівка, Миколаївського району Миколаївської області своїм дітям в рівних частках, а саме їй та її брату - [PERSON]. Вони в установленому законом порядку прийняли спадщину і 30 квітня 1991 року отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом, але його не зареєстрували в виконкомі Кіровської сільської ради, оскільки вважали, що отримання вказаного свідоцтва і є виникненням у них права власності на спадкове майно. Згодом, вона виявила, що в свідоцтві помилково зазначено номер будинку спадкового майна, а саме замість правильного - "Стара Богданівка, вул. Бузька, будинок №18, Миколаївського району Миколаївської області", помилково зазначено номер будинку як "Стара Богданівка, вул. Бузька, будинок №19, Миколаївського району Миколаївської області". Посилаючись на вимоги ст.ст. 372, 392 ЦК України позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що розташований за адресою: с. Стара Богданівка, вул. Бузька, 18, Миколаївського району Миколаївської області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті батька - [PERSON], який помер 19 січня 1987 року. Позивачка [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтувала, тим, що 19 січня 1987 року помер її дід - [PERSON], який заповів житловий будинок, що знаходиться по вул. Бузькій, 18, в с. Стара Богданівка, Миколаївського району Миколаївської області своїм дітям в рівних частках, а саме доньці - [PERSON] та її батькові - [PERSON], які 30 квітня 1991 року отримали на спадкове майно свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом, але його не зареєстрували в виконкомі Кіровської сільської ради, оскільки вважали, що отримання вказаного свідоцтва і є виникненням у них права власності на спадкове майно. 11 березня 2004 року помер її батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Стара Богданівка, вул. Бузька, будинок №18, Миколаївського району Миколаївської області, яка належала йому за життя на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 30 квітня 1991 року. Єдиним спадкоємцем померлого є вона - його донька. Вона у встановлений законом строк звернулась з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Однак, нотаріус відмовив їй в отриманні свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок та земельну ділянку, після смерті батька, оскільки право власності на спадкове майно за батьком відповідно до діючого законодавства не зареєстровано. Крім того, нотаріус зазначив, що державний акт на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON], суперечить нормам ст.ст. 6,17,30 ЗК України, який діяв на час передачі у приватну власність земельної ділянки. На державному акті про право власності на землю є відмітка нотаріуса від 08.02.1997 року про дарування частки земельної ділянки, що не було передбачено на той час законодавством. Крім того, позивачка посилається на те, що за життя [PERSON] 08 лютого 1997 року подарував 0,10 га земельної ділянки за адресою: с, Стара Богданівка, вул. Бузька, 18, Миколаївського району Миколаївської області із 0, 20 га належних йому - [PERSON], про що в державному акті на землю стоїть відповідна відмітка. Однак, позивачка вважає, що вказаний договір дарування є нікчемним, оскільки суперечить нормам Земельного кодексу України від 18.12.1990 року зі змінами, який діяв на час передачі у приватну власність земельної ділянки, зокрема, суперечить ст. 17 ЗК України, згідно якої власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Радам народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. Отже, позивачка вважає, що за таких умов, [PERSON] під час дарування частки земельної ділянки [PERSON] не дотримано вимоги ст. 17 ЗК України, дійсного на момент укладення договору дарування, а тому договір дарування є нікчемним. Посилаючись на вимоги ст. 215 ЦК України та ст. 48 ЦК УРСР позивачка вважає що, оскільки вказаний вище договір дарування є нікчемним? визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Позивачка також зазначила, що в свідоцтві про право на спадщину за заповітом, яке отримано її батьком помилково зазначено номер будинку спадкового майна, а саме замість правильного - "Стара Богданівка, вул. Бузька, будинок №18, Миколаївського району Миколаївської області", помилково зазначено номер будинку як "Стара Богданівка, вул. Бузька, будинок №19, Миколаївського району Миколаївської області". Посилаючись на те, що вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, позивачка просить визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що розташований за адресою: с. Стара Богданівка, вул. Бузька, 18, Миколаївського району Миколаївської області та на земельну ділянку площею 0,20, яка розташована за цією ж адресою в порядку спадкування за законом, після смерті батька - [PERSON], який помер 11 березня 2004 року. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 травня 2016 року у зв`язку із смертю [PERSON] до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору на боці відповідача залучено [PERSON] - доньку [PERSON] Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, підтвердивши викладені в ній обставини і просила його задовольнити. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачів підтримав в повному обсязі, підтвердивши викладені в ній обставини і просив їх його задовольнити. Представник відповідача Кіровської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлений належним чином. Суд ухвалив розглянути справу у відсутності представника відповідача та третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши в судовому засіданні пояснення позивачки [PERSON], представника позивачів [PERSON], дослідивши надані сторонами письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні до них правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 19 січня 1987 року помер батько позивачки [PERSON] - [PERSON], який заповів належний йому житловий будинок, що знаходиться по вул. Бузькій, 18, в с. Стара Богданівка, Миколаївського району Миколаївської області своїм дітям в рівних частках по 1/2 частки, а саме, своїй доньці - [PERSON] та сину - [PERSON] Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 30 квітня 1991 року вбачається, що спадкоємцями померлого - [PERSON], померлого 19 січня 1987 року є донька - [PERSON] та син - [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано вказане свідоцтво складається з житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що розташований за адресою: с. Стара Богданівка, вул. Бузька, 19, Миколаївського району Миколаївської області (а.с.9). З листа державного нотаріуса Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 29.04.2016 року вбачається, що на час видачі свідоцтва про право на спадщину у 1991 році діяло інше законодавство, зокрема Закон УРСР "Про державний нотаріат" від 25.12.1974 року і Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР, затверджена наказом Міністра юстиції УРСР від 31.10.1975 року №45/5, якими не передбачалось внесення змін до виданого свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.19. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, виправлення, зроблені в тексті нотаріально оформленого документа, застережуєься тільки державним нотаріусом в кінці посвідчувального напису, тобто застереження може бути зроблене нотаріусом, який вчинив дану нотаріальну дію. Таким чином, внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого 30 квітня 1991 року, а тим більш до його дублікату, виданого державним нотаріусом державного нотаріального архіву Миколаївської області, державні нотаріуси, які на теперішній час працюють у державній нотаріальній конторі, не мають права, а державний нотаріус [PERSON] яка вчиняла вказану нотаріальну дію у Четвертій миколаївській державній нотаріальній конторі не працює. Відповідно \~до ст.392\~ЦКУкраїни власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст.392\~ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. З матеріалів справи вбачається, що право власності позивачки [PERSON] ніким не оспорюється, а тому підстав для задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] саме в порядку ст. 392 ЦК України судом не встановлено. Отже, суд приходить до висновку про те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права, а тому в задоволенні позову їй слід відмовити. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] суд приходить до такого. Судом встановлено, що 19 січня 1987 року помер батько позивачки [PERSON] - [PERSON], який заповів належний йому житловий будинок, що знаходиться по вул. Бузькій, 18, в с. Стара Богданівка, Миколаївського району Миколаївської області своїм дітям в рівних частках по 1/2 частки, а саме, своїй доньці - [PERSON] та сину - [PERSON] Відповідно до дублікату свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 30 квітня 1991 року вбачається, що спадкоємцями померлого - [PERSON], померлого 19 січня 1987 року є донька - [PERSON] та син - [PERSON]. Спадкове майно, на яке видано вказане свідоцтво складається з житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що розташований за адресою: с. Стара Богданівка, вул. Бузька, 19, Миколаївського району Миколаївської області (а.с.9). З матеріалів державного нотаріального архіву Миколаївської області вбачається, що 08.02.1997 року між [PERSON]М та [PERSON] укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON]Д прийняв у дар земельну ділянку площею 0,10 га, що знаходиться у селі Стара Богданівка, по вулиці Бузькій, 18, Миколаївського району Миколаївської області (а.с.97-102). Судом встановлено, що 11 березня 2004 року помер батько позивачки [PERSON] - [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Стара Богданівка, вул. Бузька, будинок №18, Миколаївського району Миколаївської області, яка належала йому за життя на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 30 квітня 1991 року. З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до витягу з рішення ХХХVII сесії п`ятого скликання Кіровської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 26 лютого 2010 року №11 за заявою [PERSON] земельній ділянці, яка належить [PERSON] надано адресу: с. Стара Богданівка, вул. Бузька, 18-а, Миколаївського району Миколаївської області (а.с.167-173). З матеріалів спадкової справи №111/4 відкритої після смерті [PERSON], який помер 11 березня 2004 року, вбачається, що єдиним спадкоємцем померлого є його донька - [PERSON], яка в передбачений законом строк подала заяву про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори. З матеріалів спадкової справи також вбачається, що [PERSON] ( шлюбне прізвище [PERSON]В.) 24 лютого 2005 року отримала свідоцтва про право на спадщину за законом. Спадкове майно, на яке видано свідоцтва складалося з земельної ділянки, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 7,92 га, що розташована на території Кіровської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та простих іменних акцій у кількості 8206 штук на загальну суму 2051 грн. 50 коп. у ВАТ "Заречье" с. Кірове Миколаївського району Миколаївської області. (а.с. 43-59). З вказаної копії спадкової справи також встановлено, що [PERSON] постійно проживав в [INFO] (а.с. 49). З довідки Кіровської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 18.09.2015 року №894, яка міститься в матеріалах інвентарної справи №9144 за адресою: село Стара Богданівка, вулиця Бузька, 18 Миколаївського району Миколаївської області вбачається, що згідно погосподарського обліку сільської ради 1986-1990 роки, а саме погосподарської книги №2 сторінка 17, особовий рахунок 251 [PERSON] є власником житлового будинку в селі Стара Богданівка, вулиця Бузька, будинок 18, Миколаївського району Миколаївської області. Згідно погосподарського обліку за 1991 -1996 роки - погосподарська книга №7,сторінка 22, особовий рахунок 283, власником житлового будинку в селі Стара Богданівка, вулиця Бузька, будинок 18, Миколаївського району Миколаївської області є [PERSON]. В погосподарському обліку сільської ради за 1986-1995 роки адреса Стара Богданівка вулиця Бузька будинок 19 - відсутня (а.с.29). З архівного витягу рішення виконавчого комітету Кіровської сільської ради народних депутатів №22 від 28.07.1994 року вбачається, що [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку, яка розташована за адресою: с. Стара Богданівка, вул. Бузька, 18, Миколаївського району Миколаївської області (а.с.129). Відповідно до листа Управління Держгеокадастру у Миколаївському районі Миколаївської області від 13.06.2016 року вбачається, що згідно наявних даних державного земельного кадастру земельна ділянка за адресою: с. Стара Богданівка, вул. Бузька, 18, Миколаївського району Миколаївської області обліковується за [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК №5394, зареєстрованого 18.11.1996 року за №162 (а.с.145). Відповідно до постанови державного нотаріуса Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 09.12.2015 року [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом померлого 11 березня 2004 року батька [PERSON] на частку житлового будинку та земельну ділянку, цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, які розташовані по вулиці Бузькій у селі Стара Богданівка Миколаївського району Миколаївської області відмовлено у зв`язку з тим, що право власності на спадкове майно згідно діючого на 30 квітня 1991 року законодавства та на час смерті [PERSON] не зареєстровано. Крім того, у поданих документах маються розбіжності у нумерації житлового будинку та земельної ділянки. Також, виданий на ім`я [PERSON] державний акт на землю суперечить нормам ст. 6, 17, 30 ЗК України 1992 року, який діяв на час передачі у приватну власність земельної ділянки. Крім того, на державному акті про право власності на землю є відмітка нотаріуса від 08.02.1997 року про дарування частки земельної ділянки , що не було передбачено діючим на той час законодавством (а.с. 17-18). Отже, в судовому засіданні встановлено, що державним нотаріусом Четвертої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області допущено помилку під час виготовлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 квітня 1991 року щодо нумерації спадкового житлового будинку, яке видано [PERSON], а саме, замість правильного "с. Стара Богданівка, вул. Бузька, буд.№18, Миколаївського району Миколаївської області", нотаріусом помилково зазначено: "Стара Богданівка, вул. Бузька, буд.№19, Миколаївського району Миколаївської області". Відповідно до вимог ст. 30 ЗК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Крім того, відповідно до наказу №14/5/48 від 06.0.1996 року "Про затвердження Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок" до договору купівлі-продажу земельної ділянки, якщо продавцем є громадянин, додається державний акт на право власності продавця на земельну ділянку. У випадку, коли продається частина земельної ділянки, нотаріус робить відповідні відмітки на державному акті на право власності продавця на земельну ділянку ( розділ 2 п.2.6). Право власності на земельну ділянку виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта, що посвідчує це право (розділ 3 п.3.10.). Дія пунктів 2.2., 2.6 абзаців другого і третього пункту 2.6, пункту 2.7, 2.8 поширюється на порядок посвідчення успадкування, договорів міни та дарування земельних ділянок. Отже, з врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про те, що нотаріус мав право робити відповідні відмітки на державному акті на право власності продавця на земельну ділянку. Також позивачка [PERSON] посилається на те, що її батько - [PERSON] в порушення вимог ст. 17 ЗК України 08.02.1997 року уклав договір дарування спірної земельної ділянки з [PERSON], оскільки він не вправі був протягом 6 років з часу набуття ним права власності, а саме з 28.07.1994 року, продавати або іншим шляхом відчужувати (дарувати) належну йому земельну ділянку. Однак, відповідно до п. 6 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року, в редакції від 15.03.1993 року зупинено дію частини другої статті 17 і ст. 23 ЗК України щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету, тобто для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель ( присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва. Відповідно до приписів ч.2 ст. 17 ЗК України, в редакції від 22.06.1993 року, дію частини другої статті 17 ЗК України зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року. Крім того, Декретом Кабінету Міністрів України №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року було зупинено видачу державних актів на земельні ділянки надані громадянам під будівництво та обслуговування жилого будинку та господарських будівель на період з 15.01.1993 року по 01.02.2002 року. Отже, з врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] на 08.02.1997 року мав право розпоряджатися на власний розсуд належною йому частиною земельної ділянки, а нотаріус мав право робити відповідні відмітки на державному акті на право власності продавця(дарувальника) на земельну ділянку, а тому позовні вимоги позивачки про те, що угода про дарування, спірної земельної ділянки, яка укладена між [PERSON] та [PERSON] є нікчемною, тобто з підстав, які зазначені позивачкою, не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними. Таким чином, правовстановлюючим документом [PERSON] для реєстрації права власності його земельної ділянки може бути державний [PERSON] на його ім`я. Судом також встановлено, що [PERSON] помер 24 червня 2013 року. (а.с.61). С копії спадкової справи №457/2013 заведеної після смерті [PERSON], який промер 24.06.2013 року вбачається, що спадкоємцем померлого є його донька - [PERSON], яка в передбачений законом строк звернулась в нотаріальну контору з заявою про прийняття всієї спадщини свого батька (а.с. 105-128). Згідно ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 15 Цивільного Кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 16 Цивільного Кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути також і визнання права. Відповідно до ст.ст. 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно вимог ст. 1261 ЦК України [PERSON] є спадкоємцем першої черги, яка прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріальної контори. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки [PERSON]

Outcome: partial