Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивувала тим, що з 11.12.2011 року по 22.05.2017 рік сторони перебували у шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області було розірвано. [INFO] у сторін народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Одразу після розірвання шлюбу відповідач покинув сім`ю, забрав усі свої особисті речі та переїхав. Донька залишилась проживати з позивачкою, що підтверджується довідкою ОСББ «Москаленка - 67» про склад сім`ї від 07.12.2020 року. З того часу, як шлюб з відповідачем було розірвано, [PERSON] будь якого інтересу до виховання дочки не виявляє, не цікавиться її життям, розвитком, станом здоров`я. З часу припинення шлюбних стосунків відповідач належної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, що підтверджується довідкою про отримання аліментів № 69463/17.24-25/15 від 09.12.2020 року виданою Замостянським відділом державної виконавчої служби у м. Вінниця. Крім того факт неучасті у вихованні підтверджується інформаційним листом № 1261 від 11.12.2020 року, який був виданий Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 1 м. Вінниці» під медичним наглядом якої перебуває [PERSON] з самого народження. Також факт того, що відповідач не бере участі у вихованні та навчанні дитини підтверджується довідкою № 421 від 19.11.2020 року виданої Комунальним закладом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 27 Вінницької міської ради». Просила суд, позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , кожен окремо, позовні вимоги підтримали за обставин викладених в справі, просили суд позов задовольнити. Представник третьої особи Марценюк Л.Є. в судовому засіданні підтримала висновок № 01-00-011-41453 від 16.06.2021 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав, заперечував, щодо їх задоволення. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних в справі доказів. В судовому засіданні свідок [PERSON] , мати позивачки, суду показала, що відповідач [PERSON] не цікавиться своєю дочкою, після розірвання шлюбу дочку бачив лише 3 рази. Батьки відповідача інколи передають онучці речі. В судовому засіданні свідок [PERSON] , батько позивачки, дав суду аналогічні показання. В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] суду показала, що їй би хотілось бачитись з батьком, але зі слів матері такий батько їм не потрібен, бо він їх ображав. Також вказала, що батька не бачила близько року і їй сумно з цього приводу. Вислухавши думку учасників процесу, свідків,думку дитини [PERSON] , дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що з 11.12.2011 року по 22.05.2017 рік сторони перебували у шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області було розірвано (а.с.4-6). [INFO] у сторін народилась дочка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] , що підтверджується довідкою ОСББ «Москаленка - 67» про склад сім`ї від 07.12.2020 року (а.с.11). Відповідно до довідки про отримання аліментів № 69463/17.24-25/15 від 09.12.2020 року виданої Замостянським відділом державної виконавчої служби у м. Вінниця, в серпні 2020 року [PERSON] сплатив 850 грн. аліментів, в листопаді 787 грн. (а.с.12). Як зазначила позивачка на даний час забогованості по аліменнтах немає Факт неучасті у вихованні дочки [PERSON] підтверджується інформаційним листом № 1261 від 11.12.2020 року, який був виданий Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико - санітарної допомоги № 1 м. Вінниці» під медичним наглядом якої перебуває [PERSON] з самого народження (а.с.14). Також факт того, що відповідач не бере участі у вихованні та навчанні дитини підтверджується довідкою № 421 від 19.11.2020 року виданої Комунальним закладом «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 27 Вінницької міської ради» (а.с.13). Відповідно до висновку № 01-00-011-41453 від 16.06.2021 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Також у висновку зазначено, що [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомила про те, що тривалий час батько не відвідував її та не спілкувався з нею. Дівчинка зазначила, що раніше любила батька, а зараз ображається на нього. Відповідно до висновків аналітично - діагностичної роботи, проведеної з дитиною [PERSON] психологом Вінницького міського центру соціальних служб, незважаючи на те, що присутність батька в житті дитини є обмеженою, дівчинка сумує за ним, готова довіритись йому у скрутну хвилину, бажає, щоб батько пишався нею та чекає від нього підтримки та захисту (а.с.67-68). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи суд може відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ст. 166 Сімейного кодексу. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідача, які б свідчили про ухилення ним від виховання свого сина і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав до суду не надано. Оскільки дії відповідача засвідчують, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання та можливість утримувати та виховувати сина, враховуючи доведеність певних намагань відповідача проявити турботу до дитини, суд вважає доцільним і таким що відповідає інтересам дитини не позбавляти його батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність, змінити ставлення до виховання сина. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari &aль; Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що у даному випадку у якнайкращих інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] буде збереження її зв`язків з батьком, оскільки батько [PERSON] не є особливо непридатним та явно неблагополучним, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed