Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

[PERSON] 07.07.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення із неї на його користь 50000 грн. моральної шкоди. Заява мотивована тим, що він подається на підставі ст. 110 ч.9 КК України за останнім відомим місцем проживання відповідача. [PERSON] знята з місця реєстрації позивача, однак, незважаючи на цей факт, вона постійно приїздить до позивача, незаконно входить в його домоволодіння, влаштовує сварки. Позивачу 68 років та ці сварки негативно впливають на його життя. Розмір шкоди визначено виходячи із віку позивача та його хвороб, докази чого він надасть у судове засідання. На підставі викладеного просить стягнути із [PERSON] 50000 грн. моральної шкоди. Згідно заяв (а.с. 32, 34) змінив предмет позову, залишивши незмінним його підставу (незаконне вторгнення відповідача до його місця проживання). Змінена позовна заява мотивована тим, що у 1990 році був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], який у 2013 році розірвано, що підтверджується копією паспорта. В період з 1993 по 2012 роки сторони проживають за цією адресою. За цей період позивач, за свої особисті кошти побудував будинок, хлів, теплиці та придбав необхідне майно для проживання, що підтверджується заповітом та рішенням суду від 06.07.2016 року. Відповідач постійно приїжджає по місцю проживання позивача та влаштовує сварки, заявляючи, що тут знаходиться її майно. На підставі вказаного, просить визнати відсутність спільної сумісної власності між [PERSON] та [PERSON] на майно, житловий будинок, теплицю, хлів. Визнати відсутність особистої власності [PERSON] на майно, житловий будинок, теплицю, хлів за адресою позивача. Стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 50000 грн. Судом до початку розгляду справи по суті уточнено, що 50000 грн. позивач просить стягнути у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, суду пояснив, що перебував у шлюбі із [PERSON] до 2013 року, яка знята з реєстрації у будинку по вул. Центральна, 55 в с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області. У 2016 році позивач звернувся до Жмеринського міскрайонного суду Вінницької області із позовом до Сербинівської сільської ради Жмеринського району про визнання за ним право власності на вказаний будинок, знаючи, яке рішення прийме суд, але із метою вступу у справу [PERSON] За результатом розгляду суд 06.07.2016 року виніс рішення, яким [PERSON] відмовив, але встановив ряд фактів, які лягли в основу вказаного позову. Так позивачка та її представник спочатку вважали, що будинок є спільним майном сторін, а надалі відповідачка стала стверджувати, що вказаний будинок належить їй. Рішенням, на думку позивача встановлено, що відповідачка в період з 1990 по 2012 рік не працювала, перебувала у декретних відпустках, а тому не мала власних коштів для здійснення будівництва житлового будинку, хліву, теплиці по вул. Леніна (Центральна), 55 в с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області. Вказані обставини підтвердили і свідки, що допитувались судом при розгляді вказаної справи. Житловий будинок, хлів та теплиця були побудовані за особисті кошти позивача, які він отримав від брата від продажу йому квартири, яку позивачу у 1991 році заповів батько. Також рішенням та наданими доказами встановлено, що відповідачка із 2012 року не проживає у будинку, у ньому мешкає позивач. Відповідачем не наведено суду доказами, що вона мала дохід, працювала та здійснювала будівництво. На будинок правовстановлюючі документи відсутні, доказом його фізичного існування є акти та довідки, що надані суду. Фактично будівництво здійснювалось із 1994 по 2003 роки. Інших рішень з приводу права власності на вказане майно не існує. Таким чином будь-якого спільного чи особистого майна [PERSON] за вказаною адресою не існує. Однак, вважаючи вказане майно то спільною, то особистою власністю, відповідач постійно приїздить додому до позивача, влаштовує там сварки та скандали. Загалом таких сварок було 4 та кожен раз викликались працівники поліції. [PERSON] змушений був захищати своє майно, а тому під час однієї із сварок було застосовано зброю та на даний час існує кримінальне провадження за ст. 125 КК України по факту нанесення [PERSON] [PERSON] та сину тілесних ушкоджень, де йому оголошено підозру та вручено обвинувальний акт. Також існує кримінальне провадження по факту незаконного проникнення до житла [PERSON], у якому здійснюється досудове розслідування. В результаті вказаних дій [PERSON] завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 50000 грн., виходячи із свого віку, стану здоров»я та подій, що призвели до порушення відносно нього кримінального провадження. Вказав, що розмір його пенсії складає 1130 грн. Просив позов задовольнити, звільнити його від оплати судового збору. Відповідач [PERSON], будучи належним чином та завчасно повідомленою про час та місце проведення судового засідання (а.с.30, 45), повторно у судове засідання не з»явилась, причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, проведення судового засідання у її відсутність не надала. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою, зазначеною стороною, юридичним особам та фізичним особам - підприємцям судова повістка надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки, вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявились в судове засідання без поважних причин. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 169 ЦПК України не вбачається. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповноважними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі матеріалів про права та взаємовідносини сторін та ухвалити заочне рішення, оскільки проти цього не заперечив позивач, про що заявив суду. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та правовідносини, що випливають із встановлених обставин. Позивач [PERSON], [INFO], зареєстрований в [INFO] із 14.10.1992 року та згідно рішення апеляційного суду Вінницької області від 30.05.2013 року його шлюб із [PERSON] (відповідачкою) розірвано (а.с.2) [PERSON], згідно листа УПФ України у Жмеринському районі Вінницької області від 31.05.2016 року перебуває на обліку в управлінні з 14.08.2008 року та одержує пенсію за віком згідно ЗУ «Про загальнобов»язкове державне пенсійне страхування» (а.с.8) Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 26.05.2016 року (а.с.9) позивач [PERSON] пенсіонер, проживає в [INFO]. Жилий будинок, господарські споруди знаходяться в задовільному стані, в господарстві худоба, птиця відсутня. Джерелом існування є пенсія. Згідно довідки №5/6279 від 24.05.2016 року (а.с.10) Жмеринського міськрайонного відділу державної виконавчої служби, позивач [PERSON] за перід з 01.01.2016 по 31 травня 2016 року сплатив на користь [PERSON]на утримання дітей у сумі 3350.90 грн. Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 06.07.2016 року (а.с.50-54) в задоволенні позову [PERSON] до Сербинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності на будинок в с. Сербинівці Жмеринського району Вінницької області по вул. Центральна (Леніна), 55, так як [PERSON] не доведено суду, що спірний будинок, на який він просить визнати право власності, існує, створений ним у період часу 2013-2016 роки за його особисті кошти, є об»єктом завершеного будівництва та прийнятий в експлуатацію у встановленому законом порядку, набув статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права, що його право оспорюється або не визнається іншою особою, а також що ним втрачено документ, який засвідчує його право власності. Вказані обставини не доведені позивачем і при розгляді даного цивільного спору, відповідачем у якому є [PERSON] На підтвердження обставин будівництва спірного будинку за власні кошти позивачем [PERSON] надано ксерокопію заповіту від 01.11.1991 року, згідно якого [PERSON] заповів належну йому квартиру в м.Москва [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 37), ксерокопію договору купівлі-продажу від 09.04.1994 року, згідно якого [PERSON] від імені [PERSON] продав квартиру в м.Москва [ADDRESS] [PERSON] за 10 мільйонів рублів та розписку про отримання у [PERSON] 10 мільйонів рублів 10.04.1994 року (а.с.38-39) Згідно повідомлення Жмеринської місцевої прокуратури від 12.08.2016 року №70-5408 вих-16, [PERSON] повідомлено про внесення 12.08.2016 року до ЄРДР за №42016021130000021 кримінального провадження за попередньою правовою кваліфікацією за ст. 162 КК України за фактом незаконного проникнення до житла [PERSON] та [PERSON] (а.с.40) 29.07.2016 року [PERSON] повідомлено про підозру за ч. 1 ст. 125 ККУкраїни нанесення умисного легкого тілесного ушкодження [PERSON], [PERSON] 26.02.2016 року в одній із кімнат будинку по вул. Центральній в с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області (а.с.41) [PERSON] зверталась до слідчого у квазаному кримінальному провадженні [PERSON] із клопотанням про призначення [PERSON] психіатричної експертизи, наводячи власні міркування та підстави свого клопотання (а.с.42) Згідно ксерокопії довідки № 49 від 01.02.2016 року Сербинівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області (а.с.46) [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає [INFO]. Правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку відсутні. Із ксерокопії довідки № 24 від 21.01.2016 року виконкому Сербинівської сільської ради (а.с. 47) вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає в [INFO], до складу сім»ї входять: співмешканка [PERSON], [PERSON], [PERSON] діти, які зареєстровані, але не проживають, з 2012 року (а.с.47) Згідно відповіді Жмеринського районного сектору ДМС України у Вінницькій області [PERSON] 25.03.2016 року знята з реєстрації в с.Сербинівці Жмеринського району на підставі рішення суду у зв»язку із припиненням права власності на житловий будинок (а.с.48) Суд, у відповідності до ст.ст. 10-11, 168 ЦПК України, за клопотанням позивача не розглядав подані ним разом із позовною заявою клопотання про витребування доказів та виклик свідків (а.с.3,4), які було знято позивачем, про що він заявив суду у судовому засіданні, зауваживши, що така його позиція є добровільною. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.57,58,60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 60 СК України (у редакції на час розгляду справи) встановлено презумпцію спільного майна подружжя, згідно якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України (у редакції на час розгляду справи), особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За твердженням позивача будинок та надвірні споруди ним побудовані у 1994-2003 роках за кошти, які отримані ним в результаті продажу квартири у 1994 році, коли він перебував у шлюбі із відповідачкою. Відповідно до ст.ст. 22- 25 КпШТС України, який втратив чинність з 01.01.2004 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до роз»яснень, що містяться у п. 2 Постанови від 22 грудня 1995 року N 20 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судам слід мати на увазі, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами: а) про визнання права власності на майно, про витребування майна з чужого незаконного володіння (а в передбачених законом випадках і від добросовісного набувача) чи відшкодування його вартості, про усунення інших порушень прав власника; б) про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю; в) про поділ спільного майна або виділ з нього частки; г) про визнання недійсними угод про відчуження майна та дійсними - у випадках, передбачених ч. 2 ст. 47 ЦК, а також про визнання незаконними актів державних органів, органів місцевого самоврядування про неправомірне втручання у здійснення власником правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном; д) про переведення прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним учасником спільної часткової власності щодо своєї частки з порушенням права іншого учасника даної спільної власності, на привілеєву купівлю цієї частки; е) про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину (зокрема: відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" підлягають передачі сім'ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення; згідно п. 12 ст. 20, п. 1 ст. 21, п. 10 ст. 22 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" відповідним категоріям цих громадян передаються у власність жилі приміщення тощо); є) про визнання недійсною угоди про відчуження квартири (будинку) з громадського житлового фонду з порушенням передбаченого ст. 15 Закону "Про власність" права наймача цього приміщення на придбання його у власність або про переведення на наймача прав і обов'язків набувача за цією угодою; ж) про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власника (включаючи й неодержані доходи); з) про виключення майна з опису. Судами розглядаються й інші позови, пов'язані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Відповідно до п. 5 вказаної Постанови, розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України). Таким чином, проаналізувавши вказані норми процесуального та матеріального права, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не правильно обрано спосіб захисту порушених власних прав - визнання відсутності спільної сумісної власності, визнання відсутності особистої власності із підстав незаконного проникнення до житла, а тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити, так як вони не ґрунтуються на законі та не доведені у судовому засіданні належними та допустими доказами. Також, згідно вимог ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позов в цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). Предмет позову - це матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Підстави позову це обставини, що вказуються позивачем, з якими позивач, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу або правовідносини в цілому, що складають предмет позову. Позивачем вказано, що заподіяння моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача пов»язане з незаконним на його думку проникненням у його житло, влаштуванням сварок, що негативно вплинуло на його здоров»я, призвело до порушення відносно нього кримінального провадження, оголошення підозри та вручення обвинувального акту. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 3,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, також відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено, що дійсно здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному 12.08.2016 року до ЄРДР за №42016021130000021 за попередньою правовою кваліфікацією за ст. 162 КК України за фактом незаконного проникнення до житла [PERSON] та [PERSON], однак вказане кримінальне провадження на час розгляду справи не завершене, винуватості відповідачки [PERSON] у законному порядку не встановлено. Відтак, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем протиправності дій відповідача, як обовязкової умови заподіяння нею заявленої до відшкодування моральної шкоди, вважаючи вказану вимогу передчасною, а розмір моральної шкоди у сумі 50000 грн. необрунтованим. Тобто позивачем за відсутності підстав звільнення від доказування не доведено суду підставності та аргументованості власних позовних вимог належними та допустимими доказами щодо заподіяння йому визначеної законом моральної шкоди відповідачкою, протиправність дій останньої та існування причинного звязку між діями та завданою шкодою, а тому даний позов задоволенню не підлягає. Щодо розподілу судових витрат, суд виходить із наступного. Згідно ухвали суду від 22.07.2016 року позивачу відстрочено сплату судового збору із вимоги немайнового характеру відшкодування моральної шкоди у сумі 551, 20 коп. до ухвалення судового рішення, оскільки підстав для повного його звільнення від сплати судового збору при подачі позову до суду не вбачалось (а.с.19). Позивачем, при зміні предмету позову заявлено дві позовних вимоги немайнового характеру, та надано клопотання про звільнення його від оплати збору, як це зробив суддя в іншій справі, на підставі наданих до позову доказів, які свідчать про відсутність у позивача будь-яких доходів. Загальний розмір судового збору, яким підлягає оплаті позов [PERSON] складає 1653, 60 грн. У судовому засіданні із пояснень позивача вбачається, що він отримує пенсію у розмірі 1130 грн., із якої сплачує аліменти на утримання неповнолітньої дочки. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Враховуючи те, що позивач має доходи, підстав для повного звільнення його від сплати судового збору при розгляді справи, суд не вбачає. Однак, приймаючи до уваги те, що розмір доходів позивача не дає йому можливості у повному розмірі сплатити судовий збір, суд вважає необхідним зменшити розмір належних до оплати судових витрат до суми 551,20 грн., які стягнути із позивача [PERSON] на користь держави на підставі ст.88 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: approved