Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

17.04.2018 року позивач державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 55384,65 грн., утриманих з позивача [PERSON] зайнятості. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що відповідача [PERSON] наказом №139/0 від 23.03.2017 року було звільнено з посади начальника команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" по п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням штату. 14.12.2017 року рішенням суду відповідача було поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50391,90 грн. , рішення набрало законної сили. Наказом №84/0 від 21.02.2018 року відповідача поновлено на посаді начальника команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" з 23.03.2017 року та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50391,90 грн. Наказом №99/о від 28.02.2018 року відповідача звільнено п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. 26.02.2018 року до позивача надійшла претензія з Заводського районного [PERSON] зайнятості м. Миколаєва відносно того, що [PERSON], перебував на обліку як безробітний та отримав допомогу по безробіттю за період з 27.04.2017 по 20.02.2018 року у розмірі 55384,65 грн. Після чого позивач добровільно перерахував [PERSON] РЦЗ суму коштів 55384,65 грн. Вважають, що оскільки кошти були повернути позивачем на вимогу центру, відповідач одержав середній заробіток, тому правових підстав для подвійного одержання коштів у відповідача відсутні, а позивач змушений нести подвійне фінансове навантаження, тому у них виникло право вимагати повернення суми допомоги по безробіттю, підстави для виплати якої після поновлення на роботі відпали. Ухвалою від 23.04.2018 року відкрите провадження у справі. Ухвалою від 19.02.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини та просив про задоволення позовних вимог. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити посилаючись на те, що він відповідно до законодавства отримував допомогу по безробіттю, у звязку з його незаконним звільненням позивачем, після поновлення на роботі він знявся з обліку [PERSON] зайнятості та більше не отримував кошти. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що наказом №139/0 від 23.03.2017 року [PERSON] було звільнено з посади начальника команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" по п.1 ст. 40 КЗпП України, у звязку із скороченням штату. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року відповідача було поновлено на роботі та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50391,90 грн. за період з 23.03.2017 року по 14.12.2017 року. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 07.02.2018 року, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року залишено без змін та набрало законної сили. Наказом №84/0 від 21.02.2018 року відповідача поновлено на посаді начальника команди служби загальної охорони та режиму загону загальної охорони Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" з 23.03.2017 року та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 50391,90 грн. Згідно довідки заступника головного бухгалтера Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" [PERSON] виплачена сума за період вимушеного прогулу згідно рішення суду у розмірі 50391,90 грн. Наказом №99/о від 28.02.2018 року відповідача звільнено з 22.03.2018 року з займаної посади по п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. 26.02.2018 року до позивача надійшла претензія №06-197/14 від 22.02.2018 року із Заводського районного [PERSON] зайнятості, в якої зазначено, що [PERSON], перебував на обліку [PERSON] зайнятості як безробітний та отримав допомогу по безробіттю за період з 27.04.2017 по 20.02.2018 року у розмірі 55384,65 грн. В звязку з поновленням [PERSON] на роботі на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.12.2017 року, з 21.02.2018 року [PERSON] було припинено виплату допомоги по безробіттю, відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування України на випадок безробіття» Заводський районний [PERSON] зайнятості просив перерахувати йому виплачену працівнику суму допомоги по безробіттю. Платіжним дорученням №257 від 16.03.2018 року Миколаївська філія державного підприємства "Адміністрація морських портів України" перерахувала на рахунок Заводського районного [PERSON] зайнятості 55384,65 грн. Після чого позивач добровільно перерахував Заводському районному [PERSON] зайнятості суму коштів 55384,65 грн. Відповідно до положень п.1 ч.1\~ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»\~загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги мають застраховані особи, що встановлено ч. 1\~ст. 6 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Застрахованою особою відповідно до п.2 ч.1\~ст. 1 вказаного Закону\~є суб'єкти страхування на випадок безробіття застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик. Згідно ч.4\~ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»\~із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Відповідно до п. 20\~Постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007, № 219 «Про затвердження Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних»\~громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня поновлення безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили. Повернення виплачених безробітному коштів здійснюється відповідно до частини четвертої\~статті 35\~\~Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Отже, відповідач, як застрахована особа, відповідно до положень вищезазначено Закону, у зв'язку із звільненням за скороченням штату, отримував допомогу по безробіттю, виплата якої була припинена, в зв'язку з його поновленням на роботі. Крім того, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»\~передбачено повернення позивачем сплачених робітнику коштів Заводському районному центру зайнятості, проте вказаним вище Законом \~не передбачане право роботодавця на регрес на стягнення коштів з працівника. Положення п. 3\~ст.\~36\~Закону України\~«Про загальнообов'язкове\~державне соціальне\~страхування на\~випадок безробіття» встановлено перелік умов на підставі яких може відбутися процедура повернення суми виплаченого забезпечення застрахованій особі, якими є умисне невиконання цією особою обов'язків та зловживання ними, проте таке право надано відповідному [PERSON] зайнятості, а не роботодавцю. Як слідує з претензії Заводського районного центра зайнятості на адресу позивача у справі, відсутні підстави для запровадження такої процедури. Отже, відсутні підстави для стягнення в порядку регресу на користь позивача з відповідача сплачених йому коштів [PERSON] зайнятості. Таким\~чином,\~суд приходить\~до висновку,\~що позивач\~не довів\~ ті обставини на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити. \~ \~ \~ \~Безпідставним є посилання позивача на положення\~ст. 1212 ЦК України, оскільки вказана норма регулює відносини з набуття майна без достатньої правової підстави за рахунок іншої особи, тоді як в даній справі відповідач отримав спірні кошти саме на підставі діючого закону, а позивач у даних відносинах не є особою за рахунок якої ці кошти отримані. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed