Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про припинення дій пов'язаних з набуттям права власності на предмет іпотеки та застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та заборону відчуження предмета іпотеки. В обґрунтування якого зазначав, що 06.07.2007 року між позивачем та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003931, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на споживчі потреби та відповідач надав 46000 доларів США під 0, 84 % в місяць на суму залишку заборгованості строком до 05.07.2027 року. З 17.07.2009 року АТ КБ «ПриватБанк» змінило назву з « Закритого» на «Публічне». 19.09.2016 року на адресу позивача надійшло два повідомлення від ПАТ КБ "ПриватБанк" в яких інформується, що після спливу тридцятиденного строку із дня отримання даного повідомлення, банком буде укладено договір купівлі-продажу предмета іпотеки сторонній особі. Вказує на те, що відповідач вчиняє дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач надіслав на адресу суду заперечення щодо позовних вимог, та представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Заслухавши позиції сторін, допитаних свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.07.2007 року між позивачем та ЗАТ КБ "ПриватБанк" правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003931, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на споживчі потреби та відповідач надав 46000 доларів США під 0, 84 % в місяць на суму залишку заборгованості строком до 05.07.2027 грн. /а.с. 4-6/ 09.07.2007 року з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк", укладено договір іпотеки. /а.с. 7-8/. Згідно повідомлення від 17.11.2011 року, яке було направлено [PERSON] вказано, що в разі невиконання вимоги за вказаним вище кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" буде звертатися до суду з позовом про стягнення заборгованості або звернення стягнення на предмет застави. /а.с. 9/. 19.12.2014 року рішенням Богунського районного суду міста Житомира було відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк", Приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Слюсара Валентина Володимировича, [PERSON], щодо: - вважати припиненим з 05.12.2011 року зобов'язання за розірваним кредитним договором від 06.07.2007 р. укладеним між [PERSON] та Закритим (Публічним) акціонерним товариством комерційним банком " ПриватБанк"; - розірвання договору іпотеки від 09.07.2007 року між [PERSON] та Закритим ( Публічним) акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк", зареєстрованого в реєстрі під № 3504 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Слюсарем В.В. і визнанні недійсним договору поруки від 01.06.2011 року, укладений між ПАТ КБ "Приватбанк" і [PERSON] /а.с. 11-12/ Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. ст. 316-317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Виходячи зі змісту положень даного Закону, мораторій є самостійною законодавчо закріпленою підставою, що встановлює відстрочку на примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави. При цьому, в даному випадку, обставина наявності такої відстрочки встановлюється не відповідним судовим рішенням, а встановлюється безпосередньо імперативними вимогами означеного нормативно-правого акту, а саме Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Таким чином, така законодавча закріплена відстрочка у вигляді мораторію не потребує свого додаткового підтвердження відповідним судовим рішенням. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об'єктивно з'ясувавши обставини справи, усунувши із судового розгляду все що не має значення для вирішення справи по суті, дослідивши докази в судовому засіданні, суд дійшов висновку, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed