Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

18.07.2017 року від\~ [PERSON] до суду надійшла позовна заява до Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган-Барановського з вимогами: визнати незаконним та скасувати наказ\~ від 31.12.2014 року №31/о "Про звільнення"; поновити її на посаді асистента у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі ім. М. Туган-Барановського. На обґрунтування позивач посилається на те, що, з 01.09.2008 року працювала асистентом кафедри фінансів Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган- Барановського. З 01.07.2014 року знаходилася у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, з 18.11.2014 року у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Згідно наказу Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган-Барановського від 17.10.2014 року №1178 «Про реорганізацію освітнього процесу у Донецькому національному університету економіки і торгівлі ім. М. Туган- Барановського» університет у зв'язку із продовженням збройного конфлікту на території м. Донецьк був переміщений до м. Кривий Ріг і адміністрація закладу запевнила її про те, що після повернення із декретної відпустки, вона буде продовжувати працювати на своєму робочому місці у м. Кривий Ріг. Тож з адміністрацією закладу була досягнена усна домовленість про згоду продовжувати працювати у іншій місцевості. У липні 2017 року звернулася до адміністрації підприємства, оскільки планувала написати заяву про відпустку у зв'язку з вагітністю, і відтоді дізналася, що наказом Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган-Барановського від «31» грудня 2014 року № 31/о «Про звільнення» її звільнено у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість та відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Причини звільнення, наведені в наказі Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган- Барановського від «31» грудня 2014 року № 31/о не відповідають дійсним обставинам справи. Фактично, ні в письмовому вигляді, ні в телефонному режимі адміністрація підприємства не інформувала про звільнення, як і не зверталася з письмовою пропозицією про переведення на роботу у іншу місцевість і не повідомляла письмово про зміну істотних умов праці. Вважала звільнення незаконним, таким що порушує її трудові права, оскільки відповідно до ч. З ст. 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. [PERSON] також подала клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з вказаним позовом, оскільки в період з 18.11.2014 року вона знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Про наказ про звільнення від 31.12.2014 року дізналася лише тоді, коли звернулася до адміністрації підприємства з метою написання заяви про відпустку у зв'язку з вагітністю і лише тоді, у липні 2017 року дізналася, що її звільнено з університету. Позивач [PERSON] подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача - т.в.о. ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган-Барановського [PERSON] подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, надав відзив на позовну заяву, де зазначено наступне. 17.10.2014 року Донецький національний університет економіки і торгівлі було переміщено до м. Кривий Ріг на підставі наказу МОН №1178. Кадрова та фінансова документація залишилася у м. Донецьк разом з працівниками відділу кадрів, які у повному складі вирішили не переїжджати до м. Кривий Ріг. Саме тому, документи та інформація про працівників в Університеті відсутня у повному обсязі, що підтверджується висновком Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 23.10.2014 року №31/ЖЕО2783 щодо втрати печаток та штампів та висновком Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 15.12.2014 року №31/ЖЕО34-87 щодо втрати бухгалтерської та кадрової документації. До 03.11.2014 року на сайті Міністерства освіти і науки України була відкрита реєстрація осіб, які бажають продовжувати працювати та навчатися у структурі МОН України, а саме у Донецькому національному університеті економіки і торгівлі ім. М. Туган-Барановського. Від [PERSON] реєстраційна заява через сайт не надходила. Такий порядок повідомлення було створено МОН України з метою виявлення осіб, які готові до переміщення разом з ВНЗ. Інформація щодо переведення Університету була направлена на електронні адреси деканів та кафедр Університету, транслювалася по усіх телевізійних національних каналах, містилася на сайті Університету та стала єдиним засобом комунікації, враховуючи повні втрату фінансової та кадрової документації. Усі працівники, які звернулися до Університету із готовністю змінити місце проживання, продовжили працювати в Університеті. Позивач до Університету не з'явилася та ніяким іншим чином про своє бажання продовжити працювати не повідомляла. 31.12.2014 року усіх працівників, які не переїхали разом з Університетом, було звільнено у зв'язку з відмовою від переведення разом з Університетом до іншої місцевості. Посилаючись на ч. 6 ст. 5-1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", [PERSON] просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] 01.09.2008 року на підставі наказу №639/о була прийнята на роботу до Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган- Барановського на посаду асистента кафедри фінансів. (а.с. 9-12). У зв'язку із збройним конфліктом на території м. Донецьк позивачка разом із сім'єю переїхала до смт. Слобожанське Зміївського району Харківської області. З 01.07.2014 року [PERSON] знаходилася у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, з 18.11.2014 року по даний час перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною [PERSON], [INFO] до досягнення ним трирічного віку. (а. с. 15). Згідно копії наказу т.в.о. Міністра Міністерства освіти і науки України [PERSON] №1178 від 17.10.2014 року «Про реорганізацію освітнього процесу у Донецькому національному університету економіки і торгівлі ім. М. Туган- Барановського», враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на Сході України та продовження збройного конфлікту на території м. Донецьк, з метою збереження життя та здоров'я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, не нижче від визначеної законом, до завершення збройного конфлікту на території м. Донецьк Донецький національний університет економіки і торгівлі ім. М. Туган-Барановського проводить свою освітню діяльність на базі Криворізького державного комерційно-економічного технікуму. Зобов'язано виконуючого обов'язки ректора [PERSON] забезпечити оперативне інформування працівників і студентів з усіх питань, що стосуються тимчасового переведення Університету, організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками) тощо. (а. с. 13). З метою написання заяви про відпустку у зв'язку вагітністю, [PERSON] в липня 2017 року звернулася до адміністрації Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган- Барановського, де її було повідомлено про звільнення. Як вбачається з копії наказу в.о. ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. М. Туган- Барановського №31/о від 31.12.2014 року [PERSON] звільнено з посади асистента у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (п. 6 ст. 36 КЗпП України) з 31.12.2014 року. (а. с. 14). Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України "Про відпустки", право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України "Про відпустки" відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. З наведених норм вбачається, що на період відпустки по догляду за дитиною місце роботи позивачки повинно бути збережено. Відповідно до ст. п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є: 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 32 Кодексу законів про працю України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Посилання представника відповідача у запереченнях проти позовної заяви на те, що від позивача [PERSON] не надійшла реєстраційна заява про намір продовжити працювати в Університеті через сайт Міністерства освіти і науки України, що в подальшому стало підставою для її звільнення, не може бути прийнято судом та протирічить нормам ст. 32 КЗпП України, якими визначено порядок звільнення працівника у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. [PERSON], знаходячись у відпустці по догляду за дитиною, не була повідомлена про зміну істотних умов праці за два місяці. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Виходячи із встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що права позивачки підлягають захисту у зв'язку із порушенням її трудових прав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved