Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

26.11.2019 (реєстрація канцелярією суду) Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця" (далі Позивач) звернулося в суд з позовом до Лазещинської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] , про визнання незаконним рішення Лазещинської сільської ради, недійсним договору купівлі-продажу, витребування земельної ділянки. Позов мотивовано тим, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці в межах Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, Державним територіально-галузевим об`єднанням "Львівська залізниця" (правонаступником якого ПАТ "Українська залізниця) на замовлення землевпорядною організацією ДП "Закарпатгеодезцентр" виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО "Львівська залізниця" під існуючими об`єктами залізничого транспорту за напрямком Івано-Франківськ-Рахів в адміністративних межах Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області. В результаті проведеної інвентаризації смуги відведення виявлено, що земельна ділянка на км101 пк4, яка надана у власність [PERSON] , площею 0,0812 га накладається на смугу відведення залізниці. Вказану земельну ділянку загальною площею 0,1464 га передано у власність [PERSON] за рішенням 14 сесії ІV скликання Лазещинської сільської ради від 20.05.2005 №634 для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в [ADDRESS] . На земельну ділянку, яка складається з двох частин, площею 0,0842 га та 0,0622 га видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЗК №034372 від22.09.2006 та зареєстровано в державному земельному кадастрі за №2123684501:01:001:0025 та №2123684501:01:001:0026 і внесено до реєстру речових прав. На смугу відведення залізниці накладається земельна ділянка № 1 з кадастровим №№2123684501:01:001:0025. В подальшому, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав та витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим №№2123684501:01:001:0025 була продана за договором купівлі-продажу від 18.03.2016 №429 гр. [PERSON] . Рішення Лазещинської сільської ради є таким, що суперечить чинному законодавству, оскільки прийняте з перевищенням повноважень, з порушенням норм земельного законодавства та таким, що порушує право залізниці на користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху, а відтак таким, що підлягає визнанню незаконним. Так, згідно з "Планом смуги відведення земель лінії Хриплин-Держкордон Львівської залізниці", який є належним доказом землекористування залізниці розробленого, погодженого в 1994 році (далі План смуги відведення), ширина смуги відведення на ділянці 101 км пк4 перегону становить 20 м від осі колії. Земельна ділянка [PERSON] частково, площею 0,0812 га, накладається на смугу відведення залізниці. На земельній ділянці, розміри якої визначені зазначеним Планом смуги відведення, розташована головна колія (ВБК) Делятин-Держкордон інвентарний №4, яка є власністю і перебуває на балансі залізниці. Лазещинська сільська рада перевищила повноваження в частині розпорядження земельними ділянками державної власності під залізницями. Розміри земельної ділянки, необхідної для експлуатації та обслуговування об`єктів транспорту, визначаються, відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації, що передбачено ст.11 ЗУ "Про транспорт", яка діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення та є чинною на цей час. Правовий статус земель залізничного транспорту визначено законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж визначено законодавством. Відповідачі до Залізниці щодо вилучення із користування даної земельної ділянки не зверталися, а відмови від права користування земельною ділянкою Залізниця не надавала. Під час прийняття Лазещинською сільською радою оскаржуваного рішення й реєстрації права власності на земельну ділянку, відповідачами не враховано вимог законодавства, що регулює земельні відносини, тому оскаржуване рішення підлягає визнанню незаконним та скасуванню, як і недійсним, виданий на його підставі, акт про право власності на земельну ділянку. За вище наведених підстав укладений договір суперечить актам цивільного законодавства, так, як первинно орган місцевого самоврядування не вправі був передавати у приватну власність земельну ділянку з земель залізничного транспорту, тому [PERSON] набула її первинно в незаконний спосіб. У зв`язку з наведеним у позовній заяві позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення 14 сесії ІV скликання Лазещинської сільської ради від 20.05.2005 в частині передачі у власність земельної ділянки [PERSON] , площею 0,1464 га, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0812 га. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18.03.2016, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського нотаріального округу Маріна А.С., зареєстрований в реєстрі за №429, укладений між [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2123684501:01:001:0025 у державному реєстрі прав. Витребувати від [PERSON] на користь АТ "Українська залізниця" земельну ділянку загальною площею 0, 0812 га, що накладається на смугу відведення алізниці за кадастровим номером 2123684501:01:001:0025 і знаходиться в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області, як землі смуги відведення залізниці. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, [PERSON] від 13.12.2019 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачам п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Залучено до участі у розгляді справи Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 10.01.2020 відповідачем [PERSON] подано через канцелярію суду відзив на позовну заяву. У відзиві, [PERSON] заперечує щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, як таких, що не грунтуються на положеннях діючого законодавства та дійсних обставинах справи. Вважає, що спірна земельна ділянка була передана їй у власність на підставі рішення 14 сесії ІV скликання Лазещинської сільської ради від 20.05.2005, яким було затверджено проект відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. Згідно проекту землеустрою вбачається, що на момент надання їй у власність, така ділянка не відносилась до земель транспорту. Також вказана ділянка не перебувла в користуванні залізниці. Саме такі фактичні обставини були встановлені Господарським судом Закарпатської області у справі №907/54/14 від 21.03.2016, яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського смуду від 07.07.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 12.10.2016. Вказані обставини, у відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають повторному доказуванню. Зокрема судами було встановлено, що сусідня земельна ділянка, яка межує з обома співрними земельними ділянками в даній справі, була сформована не за рахунок земель залізничного транспорту та/або смуги відведення, а за рахунок інших земель. Судами також було встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Лазещинської сільської ради від 29.10.1998 року №57 відбулась зміна статусу земельної ділянки, враховуючи згоду Івано-Франківської дистанції колії Львівської залізниці на вилучення на користь підприємця [PERSON] частини земельної ділянки в смузі віфдчуження залізниці площею),1 5 га в пікеті 3 102 км перегону Ворохта-Ясіня, яким підприємцю надано дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження на будівництво лісопильно-деревообробного цеху в селі Лазещина, біля Лазещинської середньої школи та дистанції колії Львіської залізниці. Тобто згідно рішення виконавчого комітету Лазещинської сільської ради від26.08.1993 №31 "Про затвердження земельної ділянки зі смуги відведення залізниці" спірні земельні ділянки, як і ділянка, яка знаходилася між ними, на підставі рішення органу місцевого самоврядування була вилучена з користування залізниці та передана до земель запасу сільської ради. При цьому на той момент, згідно приписів ст.4 ЗК України 1990 року, не передбачалось обмежень та заборон на передачу земель транспорту до комунальної або приватної власностію Вказане рішення булог прийнято з відома та за погодженням залізниці, що встановлено зазначеними судовими рішеннями. Залізниця не оскаржувала таке рішення. На підставі цього рішення, були внесені зміни до земельно-облікової документації, а Львівська залізниця припинила сплачувати за частину земельної ділянки розміром 1,9 га. Таким чном, цільове призначення земельної ділянки було визначено в процесі оформлення відведення земельної ділянки і на момент прийняття Лазещинською сільською радою оспорюваного рішення в 2005 році земельна ділянка відносилась до земель сільськогосподарського призначення. Отже зміна цільового призначення частини спірної земельної ділянки відбулась до винекнення спірних правовідносин. Доказів її оспорювання чи визнання недійсною в судовому порядку позивачем не надано. Вищенаведене спростовує твердження позивача, що спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність, тому сільська рада не мала законних повноважень щодо розпорядження землями такої категорії. Відтак приймаючи оспорюване рішення, Лазещинська сільська рада діяла в межах повноважень визначених Перехідними положеннями ЗК України щодо розпорядження спірною земельною ділянкою. Щодо вимог про визнання договору- купівлі-продажу недійсним, вважає що такий укладений у повній відповідності до положень діючого законодавства. На момент його укладення вона була титульним власником спірної земельної ділянки. Така ділянка не відносилась до земель транспорту. Жодних прав третіх осіб щодо такої ділянки не існувало, тому вона мала право вільно нею розпорядитися та відчужувати будь-кому. Крім того, позивач у справі поєднує два різних способи захисту прав: просить визнати недійсним договір -продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. В будь-якому разі, позовні вимоги не підлягають задоволенню через пропуск позивачем позовної давності, яка пропущена позивачем на протязі тривалого часу та без поважних причин. В матеріалах справи міститься технічна документація із землеустрою виготовлена згідно договору №158/14 від 26.12.2014. Як вбачається з графічних матеріалів, поданих позивачем, вони складені в 2005 році, погоджені посадовими особами ДТГО "Львівська залізниця" Також відповідні обставини були відомі позивачу ще в 2014 році, при розгляді Господарським судом Закарпатської області справи №907/54/14. На підставі наведеного просила, відмовити у задоволенні позовних вимог за недоведеністю та безпідставністю. Застосувіати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог з цих підстав. Ухвалою суду від 10.01.2020 задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано від від приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С., місцезнаходження: 90615, смт. В.Бичків, вул. Борканюка,62 Рахівського району Закарпатської області, копію договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0842 га, за кадастровим номером 2123684501:01:001:0025, що знаходиться в с. Лазещина Рахівського району Закарпатської області, від 18 березня 2016 року №429, укладений між [PERSON] та [PERSON] . 20.01.2020, в.о начальника ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, Б. Хранюком подано письмові пояснення по справі, де зазначив, що Акціонерне товариство "Українська залізниця", а також регіональна філія "Львівська залізниця АТ "Укрзалізниця" не набула права користування земельною ділянкою, оскільки будь-які рішення органів місцевого самоврядування або правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку відсутні та Позивачем до справи не додані. У всіх законодавчо визначених поняттях земельної ділянки звертається увага на дві особливості земельної ділянки як об`єкта правовідносин - наявність меж та внесення інформації про неї до державного земельного кадастру. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Таке формування здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб; проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера, отже земельна ділянка як об`єкт правовідносин повинна бути сформованою відповідно до вимог законодавства. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, та закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Рішенням Лазещинської сільської ради від 20.05.2005 було затверджено проект відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON] . Згідно з довідкою про наявні обмеження на використання земельної ділянки не має обмеження (обтяження) та сервітутів. Відповідно до опису меж земельної ділянки №1 суміжними землекористувачами на земельній ділянці є: від А до Б - землі загального користування (грунтова дорога), від Б до В - землі запасу сільської ради, від В до Г - землі гр. [PERSON] . Відповідно до опису меж земельної ділянки №2 суміжними землекористувачами на земельній ділянці є: від А до Б - землі загального користування (грунтова дорога), від Б до В - землі гр. [PERSON] , від В до Г - землі запасу сільської ради, від Г до Д - землі ЗОШ І-ІІІ ступенів, від Д до А - землі гр. [PERSON] . Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) земельних ділянок. Представником Львівської залізниці не було підписано Акт встановлення та погодження меж земельної ділянки, оскільки вони не є суміжним землекористувачем згідно з актом (копія опису меж та акт встановлення та погодження меж земельної ділянки міститься в матеріалах справи). У зв`язку з наведеним не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача. 31.01.2020, приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. надіслано листа про неможливість виконання ухвали суду про витребування доказів від 10.01.2020. 11.02.2020 представником позивача, Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця", адвокатом І.М. Левчуком подано заяву по справі та долучення до справи копій документів. На підставі розпорядження Рахівського районного суду Закарпатської області № 31 від 21 травня 2020 року призначено повторний авторозподіл справи за №305/2200/19. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Рахівського районного суду Закарпатської області Бліщ О.Б. для прийняття до провадження. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, [PERSON] від 22.05.2020, справу прийнято до свого провадження. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено справу до підготовчого засідання на 10 годину 00 хвилин 19.06.2020. 01.09.2020 представником позивача, Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця", адвокатом І.М. Левчуком подано заяву про зміну предмета позовних вимог, в якій зазначив, що позовну вимогу "зобов`язати повернути земельну ділянку" слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу трисвання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагати повернути таку ділянку. Враховуючи викладене, просив викласти позовні вимоги в наступній редакції. Визнати незаконним та скасувати рішення 14 сесії ІV скликання Лазещинської сільської ради від 20.05.2005 в частині передачі у власність земельної ділянки [PERSON] , площею 0,1464 га, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0812 га. Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 18.03.2016, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського нотаріального округу Маріна А.С., зареєстрований в реєстрі за №429, укладений між [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2123684501:01:001:0025 у державному реєстрі прав. Зобов`язати [PERSON] повернути на користь АТ "Українська залізниця" земельну ділянку загальною площею 0, 0812 га, що накладається на смугу відведення алізниці за кадастровим номером 2123684501:01:001:0025 і знаходиться в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області, як землі смуги відведення залізниці. Стягнути з відповідачів понесені судові витрати. На підставі розпорядження Рахівського районного суду Закарпатської області №58 від 09 листопада 2020 року призначено повторний авторозподіл справи за №305/2200/19. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Рахівського районного суду, Закарпатської області Марусяк М.О. для прийняття до провадження. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, [PERSON] від 13.11.2020, справу прийнято до свого провадження. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено справу до підготовчого засідання на 09 годину 00 хвилин 09.02.2021. 05 лютого 2021 року, представник позивача, адвокат Левчук І.М., надіслав до суду електронною поштою клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 16.04.2021 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів. Витребувано від приватного нотаріуса Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. копію договору купівлі-продажу земельної ділянки №429 від 18 березня 2016 року, площею 0,0842 га, що знаходиться в с. Лазещина, з кадастровим номером 2123684501:01:001:0025, де покупцем виступає [PERSON] . Оголошено перерву у підготовчому засіданні на 13 годину 00 хвилин 19 травня 2021 року. 18.05.2021 представник позивача, адвокат Левчук І.М., надіслав до суду електронною поштою клопотання про заміну відповідача по справі. Ухвалою суду від 19.05.2021 задоволено клопотання представника позивача, адвоката Левчука І.М. про залучення правонаступника сторони у справі. Залучено до участі в справі Ясінянську селищну раду Рахівського району Закарпатської області, місцезнаходження: смт Ясіня, вул. Борканюка, №7, Рахівського району, Закарпатської області, як правонаступника відповідача Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області. Відкладено підготовче засідання на 15 год. 00 хв. 30 червня 2021 року. 04.08.2021, приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. надано суду витребувані документи. Ухвалою суду від 10.08.2021 підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 09 грудня 2021 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав з підстав навединих у позовній заяві. Просив не брати до уваги обставини встановлені рішенням Господарського суду Закарпатської області у справі №907/54/14 від 21.03.2016, оскільки таке стосується зовсім іншої земельної ділянки та немає жодного відношення до спірної земельної ділянки. На підставі наведеного, змінений позов просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав наведених у відзиві. Зазначила, що є рішення Господарського суду Закарпатської області у справі №907/54/14 від 21.03.2016, яке набрало законної сили. Під час розгляду вказаної справи встановлено, щоспірна земельна ділянка була передана їй у власність на підставі рішення 14 сесії ІV скликання Лазещинської сільської ради від 20.05.2005, яким було затверджено проект відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. Згідно проекту землеустрою вбачається, що на момент надання їй у власність, така ділянка не відносилась до земель транспорту. Також вказана ділянка не перебувла в користуванні залізниці. Тому, вважає, що рішення 14 сесії ІV скликання Лазещинської сільської ради від 20.05.2005 винесене у відповідності до вимог чинного законодавства. Підстав для його скасування не має. На підставі наведеного просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не подавав. Представник відповідача, Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, у судове засідання не з`явився. Селищний голова Ясінянської селищної ради, [PERSON] 16.04.2021 надіслав заяву, в якій просив розглянути справу без участі їх представника. Позов не визнає та категорично заперечує. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головногое управління Держгеокадастру у Закарпатській області, у судове засідання не з`явився. 06.08.2021 представник третьої особи, О. Шаранич, надіслав електронною поштою клопотання, в якому просив розглянути справу без участі їх представника та відповідно до викладеної позиції у письмових поясненнях на позовну заяву Головного управління. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Як вбачається з рішення чотирнадцятої сесії ІV скликання Лазещинської сільської ради Рахівського району від 20 травня 2005 року "Про затвердження проекту відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність", рада вирішила затвердити проект відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та передати у власність громадянці [PERSON] , мешканці [ADDRESS] земельну ділянку, площею 0,1464 га. На замовлення позивача Державним підприємством "ЗАКАРПАТГЕОДЕЗЦЕНТР" Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, проведено роботи з інвентаризації земель ДТГО «Львівська залізниця» в адміністративних межах Лазещинської сільської ради, за наслідками яких було виявлено, що земельна ділянка на км 101 пк4, яка оформлена у власність за відповідачем [PERSON] , площею 0,0812 га накладається на смугу відведення залізниці. Як вбачається з державного акту серії ЗК №034372 від 22.09.2006 [PERSON] отримала право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1464 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області. З державного акту вбачається, що земельна ділянка складається з двох земельних ділянок площею 0,0842 га з кадастровим №2123684501:01:001:0025 та площею 0,0622 га з кадастровим №2123684501:01:001:0026 Планом смуги відведення земель лінії Хриплин-Держкордон Львівської залізниці" в адміністративних межах села Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області, 1994 року встановлено, що ширина смуги відведення на ділянці 101 км пк4 перегону становить 20 м від осі колії. На земельній ділянці, розміри якої визначені зазначеним Планом смуги відведення, розташована головна колія (ВКБ) Делятин - Держкордон інвентарний №4, яка є власністю і перебуває на балансі залізниці. Основними нормативними актами, що регулюють правовий режим земель залізничного транспорту, зокрема є Земельний кодекс України, Закон України «Про транспорт», Закон України «Про залізничний транспорт», п. п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджені ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, Правила технічної експлуатації залізниць України, затверджені наказом Мінтрансу від 20 грудня 1996 р. № 411, Інструкція про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затверджена Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 р., та Норми відведення земель для залізниці 468 -74, затверджені постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247. Відповідно до ст.11 Закону «Про транспорт» до земель транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно з ЗК України для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку відповідних об`єктів. Згідно зі статтею 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями та спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, підзахисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року №83, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 р., та Нормами відведення земель для залізниці 468 -74, затвердженими постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року №247. Указані правові акти не суперечать Конституції і Законам України, тому відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» застосовуються на території України до прийняття відповідних актів законодавства України. За змістом п. «б» частини 4 статті 84 ЗК України землі під державними залізницями не можуть передаватися у приватну власність. ЗК УРСР (ред. від 8 липня 1070 року), п. 5 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року "Про порядок введення в дію Земельного кодексу України", іншими нормативними актами та будівельними нормами, із врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, яким визнано неконституційним п.6 постанови Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року, вимоги до залізниць щодо виготовлення та отримання державних актів на земельні ділянки, що перебувають у її користуванні, не передбачалося. Землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджених ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року. Наявність чи відсутність у ДТГО «Львівська залізниця» документів, які посвідчують право на користування спірною земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 3-305гс15, у постановах Верховного Суду від 01 лютого 2018 у справі № 909/277/16, від 14 березня 2019 року у справі № 918/1373/16. Ба більше, як встановлено в судовому засіданні на підставі Інвентарної картки обліку основних засобів верхньої будови головної колії дільниці Делятин-Держкордон, право залізниці на спірні ділянки виникло з моменту побудови вказаної залізничної колії у 1872 році. У матеріалах справи відсутні докази про вилучення у ПАТ «Українська залізниця» земельної ділянки, яка віднесена до смуги відведення залізниці та розташована в адміністративних межах Лазещинської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області. Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з частиною 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. З огляду на викладені обставини суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка частково перебуває у користуванні залізниці, що підтверджено "Планом смуги відведення земель лінії Хриплин-Держкордон Львівської залізниці" 1994 року в адміністративних межах Лазещинської сільської ради Рахівського району Закарпатської області", відповідно до якого ширина смуги відведення на ділянці 101 км пк4 перегону становить 20 м від осі колії. Загальна площа перетину земельних ділянок у смузі відведення залізниці становить 0,0812 га. Дана обставина підтверджується Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, виготовленою Державним підприємством "ЗАКАРПАТГЕОДЕЗЦЕНТР" Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру. Отже, судом встановлено, що частина спірної земельної ділянки площею 0,0812 га належить до земель залізничного транспорту, яка не може передаватися у приватну власність. Тому Лазещинська сільська рада Рахівського району Закарпатської області не мала законних повноважень розпоряджатися землями даної категорії. Наявність чи відсутність у регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» документів, що посвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту. Суд вважає безпідставним посилання відповідача [PERSON] на рішення Господарського суду Закарпатської області у справі №907/54/14 від 21.03.2016, яке набрало законної сили, яким встановлено що спірна земельна ділянка була сформована не за рахунок земель залізничного транспорту та/або смуги відведення, а за рахунок інших земель. Вказане рішення стосується зовсім іншої земельної ділянки, яка була виділена ФОП [PERSON] на будівництво лісопильно-деревообробного цеху в с. Лазещина та немає жодного відношення до спірної земельної ділянки. На підставі наведеного, суд вважає, що Лазещинська сільська рада під час прийняття 20.05.2005 оскаржуваного рішення в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки загальною площею 0,1464 га не врахувала вищенаведених норм законодавства та діяла із перевищенням наданих їй повноважень, що в свою чергу порушує права та інтереси позивача на користування земельною ділянкою. Поряд з цим, відповідачем [PERSON] у відзиві на позов заявлено про застосування строку позовної давності. Статтею 267 ЦК України встановлено наслідки спливу позовної давності, відповідно до яких заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).» У пункті 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень». Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Тлумачення статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Судом встановлено, що позивач про порушення свого права, а саме про наявність рішення Лазещинської сільської ради від 20.05.2005, яким передано у власність [PERSON] , земельну ділянку площею 0,1464 га, яка на км101 пк4, площею 0,0812 га накладається на смугу відведення залізниці, дізнався ще у 2014 році з Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО "Львівська залізниця" виготовленої у 2014 році землевпорядною організацією ДП "Закарпатгеодезцентр". Натомість, позивач Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося в суд з позовом 22.11.2019, що стверджується відміткою на поштовому конверті "Укрпошти". Позивачем, упозовній заяві та заяві про зміну позову не наданого доказів того, що вони пропустили строк позовної давності з поважних причин. Більше того, позивач не просив визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновлення строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права без поважних причин, що у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, є підставою для відмови у позові в частині визнання незаконним та скасування рішення 14 сесії ІV скликання Лазещинської сільської ради від 20.05.2005 про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] , площею 0,1464 га, що накладається на смугу відведення залізниці площею 0,0812 га. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки позивачу, судом встановлено наступне. Під час дослідженння доказів наданих приватним нотаріусом Маріна А.С. на ухвалу суду від 30.06.2021 про витребування доказів, а саме договору купівлі-продажу, судом встановлено, що [PERSON] уклала договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І. за реєстром №1-1261, згідно якого подарувала грмадянину [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0842 га з кадастровим №2123684501:01:001:0025 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області. При цьому слід зазначити, що позивач АТ "Українська залізниця" в особі її регіональної філії "Львівська залізниця" у зміненому позові від 01.09.2020 не просить визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЗК №034372 від 22.09.2006, в частині надання у власність гр. [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0842 га з кадастровим №2123684501:01:001:0025, як і не просить визнати недійсним договір дарування земельної ділянки посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І. за реєстром №1-1261, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Натомість, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] , якого взагалі в природі не існує та зобов`язати повернути [PERSON] на їх користь земельну ділянку. При цьому, сам позивач у заяві про зміну предмета позовних вимог від 01.09.2020 зазначає, що він звертається до суду з негаторним позовом, а не віндидикаційним. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як вже було встановлено, за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 18 березня 2016 року приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Закарпатської області Маріна Аллою Степанівною за реєстровим номером 429, [PERSON] передав у власність (продав) [PERSON] за 99168 гривень земельну ділянку з кадастровим номером №2123684501:01:001:0025, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0842 га, яка розташована в с. Лазещина, Рахівського району, Закарпатської області. Відповідно до ч.1ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Як вбачається зі ст.203 ЦК України підставами недійсності правочину є суперечність змісту правочину нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, вільне волевиявлення учасника правочину та відповідність його внутрішній волі, відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності, недодержання встановленої законом форми правочину. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту вищенаведених норм права, випливає, що потреба в такому способі захисту порушеного права, як позбавлення особи права власності на нерухоме майно виникає лише тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. При розгляді цивільної справи, суд, керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed