Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

12 жовтня 2018 року [PERSON] звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до [PERSON], в якому просила надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON], [INFO], до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, за кордон з України до Італійської Республіки, Угорської Республіки, Республіки Болгарія, Республіки Польща та інших країн Шенгенської угоди, а також до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Росії, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Китайської Народної Республіки, Сполучених Штатів Америки з метою відпочинку, оздоровлення та туризму без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON], [INFO], у термін з 18 травня 2019 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] року. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на Конвенцію про права дитини, прийняту 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, статтю 33 Конституції України, статтю 313 Цивільного кодексу України, статті 141, 157 Сімейного кодексу України, Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громалян України", постанову Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 367 "Про затвердження Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї", Порядок надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року № 280, Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Зазначала, що з моменту народження дитини і по теперішній час відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків щодо їхнього сина, [PERSON], заборгував аліменти на дитину, безпідставно не надає дозволу на виїзд дитини за кордон. За станом здоров'я дитина потребує літнього відпочинку, тому відпочинок за кордоном та на території тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим, де позивач має власну нерухомість, відповідає інтересам дитини. У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечував, посилаючись на статті 141, 153, 157 Сімейного кодексу України, Закон України "Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України". Зазначав, що від виконання батьківських обов'язків не самоусувався, заборгованості із сплати аліментів не має. Дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразований виїзд з визначенням його початку й закінчення; надання дозволу на виїзд без визначення його початку і закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Третя особа - Служба у справах дітей Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради - у заяві від 24 січня 2019 року просила прийняти рішення з урахуванням законних прав та інтересів дитини. У судове засідання 07 березня 2019 року сторони та представник третьої особи не з'явилися, своїх представників не направили, про причини нез'явлення суду не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Балабан Н. І. 06 березня 2019 року надала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала та просила розглядати справу без своєї участі та участі позивача. Служба у справах дітей Адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради надала суду заяву від 24 січня 2019 року, в якій просила розглянути справу без участі свого представника. Дослідивши матеріали справи, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] року народження. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2015 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] року народження, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 вересня 2015 року і до повноліття дитини. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 16 лютого 2016 року скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2015 року залишено без змін. Станом на 01 вересня 2017 року заборгованість відповідача із сплати аліментів становила 301 006,54 грн, що підтверджується копією розрахунка заборгованості по аліментам, виконаного головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Іскяндарової А. Ф. Станом на 30 жовтня 2018 року відповідач уже не має заборгованості із сплати аліментів, що підтверджується копією розрахунка заборгованості зі сплати аліментів, виконаного державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Галкіною М. А. Нотаріально завіреними заявами відповідач надавав згоду на тимчасові виїзди з України свого сина [PERSON] в супроводі позивача: до Криму у період з 04 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року - заявою від 04 червня 2015 року, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим з 29 квітня 2016 року по 26 квітня 2017 року - заявою від 29 квітня 2016 року, до Італійської Республіки, Угорської Республіки, Республіки Польща та інших країн Шенгенської угоди, а також до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль у період з 31 березня 2017 року по 31 березня 2018 року - заявою від 30 березня 2017 року. Також у матеріалах справи містяться нотаріально посвідчені заяви позивача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (від 27 лютого 2018 року, 28 лютого 2017 року, 27 вересня 2016 року). Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєві від 26 червня 2018 року у справі № 489/1543/18 задоволено позов [PERSON] до [PERSON], дозволено виїзд [PERSON] у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу його батька [PERSON] в період з 10 липня 2018 року по 10 вересня 2018 року включно до Автономної Республіки Крим. Відповідач звертався до Миколаївського апеляційного суду з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яка була повернута апелянту ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2018 року у зв'язку з несплатою судового збору на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Згідно з листом Інгульського відділу поліції Головного управління Націлональної поліції України в Миколаївській області від 19 червня 2018 року № 10746/51-2018, за заявою позивача від 18 червня 2018 року, в якій позивач просила органи поліції вжити заходів до батька її сина [PERSON], який безпідставно звинуватив її у намаганні вивезти дитину за кордон без його дозволу, тим самим навівши наклеп та створивши незручності, проведено перевірку. У ході перевірки встановлено, що відповідач дійсно звертався до Інгульського ВП ГУ НП у Миколаївській області із заявою від 14 червня 2018 року, але викладені ним факти не знайшли свого підтвердження, з відповідачем проведено профілактичну бесіду щодо недопущення конфліктних ситуацій у майбутньому. Відповідач звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовною заявою від 15 грудня 2016 року про виключення відомостей про нього як про батька з актового запису про народження [PERSON], в якій, серед іншого, просив призначити у справі молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручити експертам Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (Миколаївського НДЕКЦ МВС України). У висновку судового експерта Миколаївського НДЕКЦ МВС України від 30 жовтня 2017 року № 457 зазначено : "[PERSON] може бути біологічним батьком [PERSON]. Ймовірність даної події складає 99,99997504 %". За клопотанням [PERSON] у справі № 489/6200/16-ц ухвалою від 18 червня 2018 року призначено повторну судову молекулярно-генетичну експертизу. 29 листопада 2018 року за апеляційною скаргою [PERSON] ухвалу про призначення повторної судової експертизи скасовано ухвалою Миколаївського апеляційного суду. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року у справі № 489/6200/16-ц у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв'язку з недоведеністю відсутності кровного споріднення. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що [PERSON] оскаржив рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2018 року у справі № 489/6200/16-ц до Миколаївського апеляційного суду. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 листопада 2012 року позивач є власником житлового будинка за адресою: [ADDRESS]. Згідно з державними актами від 30 червня 2011 року № 992939 та № 992940 позивач володіє на праві приватної власності земельними ділянками за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS]. На підставі вищенаведеного суд установив, що між сторонами виникли спірні цивільно - правові відносини, що виникли у зв'язку з ненаданням відповідачем дозволу на виїзди їхньої спільної з позивачем дитини з України за кордон та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, яка є обов'язковою для врахування судами на підставі частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України. Законом україни від 03.07.2018 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" внесено зміни до ст. 157 СК України, а саме частину п'яту статті 157 викладено в такій редакції: "5. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини, про яке зазначає відповідач, не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким проживає дитина та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Суд установив, що стосунки між позивачем та відповідачем як колишнім подружжям є неприязними, отже, відмова у наданні згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері може бути інструментом впливу та використовуватися не на користь дитини. Про це свідчать судові процеси за участю позивача і відповідача, зокрема, про оспорювання відповідачем свого батьківства відносно дитини, дозвіл на виїзд якої за кордон він не надає, а також обопільні звернення до правоохоронних органів. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на те, що судове рішення про дозвіл на виїзд дитини за кордон без його згоди та супроводу може призвести до фактичного позбавлення його передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Зазначений аргумент відповідача суд оцінює критично, беручи до уваги позовні вимоги відповідача про виключення відомостей про нього як про батька з актового запису про народження [PERSON] та подання ним апеляційної скарги на рішення суду (справа № 489/6200/16-ц). На цій підставі суд доходить висновку, що можливість дитини подорожувати і відпочивати за кордоном відповідає інтересам дитини. Як зазначалось вище, відповідач у відзиві викладає правову позицію, згідно з якою дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразований виїзд з визначенням його початку й закінчення; надання дозволу на виїзд без визначення його початку і закінчення, а також країни перебування без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Правова позиція відповідача відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17, від якої відійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, яка є обов'язковою для врахування судами на підставі частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України. Крім того, зазначені доводи відповідача спростовуються наведеними вище положеннями чинного українського законодавства та нормами міжнародного права. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд доходить висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, де позивач має на праві приватної власності нерухомість, із зазначенням літнього періоду протягом 2019-2020 років ( враховуючи статус саме тимчасово окупованої території АРК) , на який видається такий дозвіл , відповідатиме найкращим інтересам дитини. Що стосується надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька за кордон з України до Італійської Республіки, Угорської Республіки, Республіки Болгарія, Республіки Польща та інших країн Шенгенської угоди, а також до Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Держави Ізраїль, Російської Федерації, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Китайської Народної Республіки, Сполучених Штатів Америки з метою відпочинку, оздоровлення та туризму, то суд віднситься критично до таких вимог, оскільки жодного обгрунтування конкретного наміру поїздки до зазначених країн та мети виїзду позивачем не зазначено, як і не зазначено конкретні періоди таких поїздок . Згідно ст. 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п. 16, п. 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли 18-річного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону та статтей 141, 153, 157 СК України. Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 23.04.2018 року 9 цивільна справа №705/2898/17ц) За таких обставин, суд враховуючи, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування, суперечить положенням чинного законодавства, вважає, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Крім того, суд враховує, що у виниклому спору реалізація позивачем встановлених положеннями ст. 157 СК України прав у здійсненні виїзду за кордон із дитиною в обсягах та на умовах, визначених нормою, з врахуванням характеру стосунків між батьками та добросовісності у виконанні батьківських обов»язків, в тому числі щодо матеріального утримання, в повній мірі забезпечує якнайкращий прояв інтересів дитини у відповідних умовах та не потребує розширеного визначення за судовим рішенням. Так, з наданих матеріалів справи не вбачається, що виїзд за кордон виключно для розвитку та туризму дитини, з врахуванням навчального процесу дитни має здійснюватися на проміжки не більше одного місяця. Отже, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі матері відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір , сплачений при подачі позову, підлягає стягненню з відповідача. Витраи на професійну правничу допомогу не підтверджені належними доказами до того ж складаються з очікуваних витрат на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду.

Outcome: partial