Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до ПАТ «Креді Агріколь Банк» про захист прав споживачів шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору про відкриття карткового рахунку, видачу платіжної картки та їх обслуговування з встановленою відновлюваною кредитною лінією, мотивуючи свої вимоги тим, що вона просить суд визнати недійсним договір № 32 ЗП/08 від 07 березня 2008 року про відкриття карткового рахунку, видачу платіжної картки та їх обслуговування з встановленою відновлюваною кредитною лінією укладений між нею та АТ «Індустріально-Експортний Банк». Вказує на те, що оспорюваний договір із банку принесла роботодавець 07 березня 2008 року, який вона, як працівник, підписала під час робочого дня без представника банку. Усі примірники договорів [PERSON] зберігала у себе. Про те, що вона отримувала не заробітну плату, а кредит дізналася із змісту вимог банку, які відповідач почав надсилати на домашню адресу. З того часу дізналася про те, що уклала договір про реалізацію зарплатного проекту та зобов'язання, які вона мала перед банком, щодо погашення виплат на заробітну плату. Посилалась на ті обставини, що підприємницька практика відповідача спонукала її, як споживача, дати згоду на вчинення правочину, на який в іншому випадку вона би не погодилась, її було введено в оману щодо права на отримання заробітної плати без необхідності отримання кредитів. Банк застосував заміну виплати їй заробітної плати з боку роботодавця видачею кредиту, а тому просила позов задовольнити. Позивач в судове засідання повторно не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи. Представник відповідача подав в судове засідання не з'явився, подавши письмове заперечення проти позову та розгляд справи без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Встановлено, що згідно договору кредиту № 32 ЗП/08 від 07 березня 2008 року позивачка отримала у ПАТ «Індустріально-Експортний банк» кредит в сумі 3900 гривень, зі строком повернення до січня місяця 2010 року шляхом відкриття карткового рахунку та видачею платіжної картки з встановленою відновлювальною кредитною лінією. Повернення кредиту повинно здійснюватися щомісячно до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно з графіком погашення, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 10 % від суми кредитної заборгованості. З копії Статуту ПАТ "Креді Агріколь Банк" вбачається, що Банк змінив своє найменування з Публічного акціонерного товариства "Індустріально-експертний банк" на Публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк". Порядок розрахунків передбачений п.1.3 договору, відповідно до якого, користування кредитною лінією банк щоденно нараховує, а власник рахунку місячно у розрахунковий день сплачує проценти за користування кредитною лінією згідно діючих тарифів банку. Нараховані відсотки погашаються за рахунок позитивного залишку власних коштів на картрахунку шляхом акцептного списання банком з карткового рахунку. При умові відсутності позитивного залишку на картрахунку нараховані відсотки погашаються внаслідок збільшення заборгованості по кредиту. Підписуючи спірний договір позивачка засвідчила, що вона ознайомлена з правилами і тарифами, отримала їх та зобов`язалась безумовно дотримуватись. До укладення вищезазначеного договору позивачка заповнювала анкету-опитувальник клієнта банку, подавала заяву про відкриття карткового рахунку з встановлювальною кредитною лінією та видачу «мультикартки». Питання про відкриття карткового рахунку, видачу платіжної картки та встановлення позивачці кредитного ліміту в розмірі 3900 гривень розглядалося на засіданні Кредитної комісії банку. Пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, визначено, що на банки покладається обов'язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтованої сукупної вартості кредиту та зобов'язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією. Встановлено, що рішенням Кіцманського районного суду від 15 травня 2013 року, яке набрало законної сили 27 травня 2013 року, з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» заборгованість за оспорюваним кредитним договором. Рішення набрало законної сили 27 травня 2013 року . Суд не вбачає, що оспорюваним договором порушені права позивача, як споживача та норми цивільного законодавства, зокрема, ч. 1 ст.203 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту так як і те, що умови спірного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком такого договору став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, з умовами договору споживач не мав реальної можливості ознайомитись перед укладанням договору, позивач не був обізнаний з законодавством, істотними умовами договору та вважав, що ситуація із видачею заробітної плати з застосуванням пластикової картки є упущення чи зловживання роботодавця. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови , які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, що є у матеріалах справи він є змішаним, оскільки в ньому містяться елементи відновлювальної кредитної лінії та можливість отримання заробітної плати, яку зобов'язався перераховувати на відкриті карткові рахунки роботодавець. Посилання відповідача на те, що з умовами договору він як споживач не мав реальної можливості ознайомитись перед укладанням договору та вважав, що ситуація із видачі заробітної плати з застосуванням пластикової картки є упущення чи зловживання роботодавця, суд вважає, що є помилковими та спростовуються текстом договору про відкриття карткового рахунку, видачею платіжної картки та їх обслуговування, з встановленою відновлювальною кредитною лінією. Зокрема, п. 9.6 зазначеного договору передбачено, що власник рахунку підписуючи цей договір засвідчує, що він ознайомлений з правилами і тарифами, отримав їх та зобов'язується безумовно дотримуватись. Те, що позивачка з тарифами банку, умовами зазначеного договору та правилами користування платіжною карткою ознайомлена, оригінали договору та правил отримала, засвідчується її підписом в кінці оспорюваного договору. Суд не погоджується з заявленими вимогами щодо визнання недійсним вказаного договору, де також зазначається про невиконання обов'язку кредитодавцем повідомити споживачів у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та надати іншу інформацію, передбачену ч. 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак в абз.2 зазначеної частини статті передбачені наслідки ненадання такої інформації кредитодавцем, які містяться в ст.ст. 15 і 23 вищезазначеного Закону та передбачають розірвання договору, відшкодування збитків та штрафні санкції, однак не передбачають визнання його недійсним. За наведених обставин оспорюваний договір відповідає правилам, встановленим ст.ст. 626, 627, 634 ЦК України, вимогам ст.ст. 1054, 1055 ЦК України та розділу 2 Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням, затвердженого Постановою Нацонального банку України від 19 квітня 2005 року № 137 із змінами і доповненнями, яка діяла на момент укладення спірних договорів. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено заборону нечесної підприємницької практики, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (ст.19 Закону). Позивач не навів, які саме дії відповідача та які умови договору ввели в оману з урахуванням переліку форм підприємницької практики, що вводять в оману, закріплених в частині 3 цієї статті. Посилаючись на наявність агресивної підприємницької практики з боку відповідача, позивачка не зазначила, які саме умови спірного договору є елементами примусу, впливу на свободу його вибору. Крім того, частиною 2 статті 215 ЦК Украни визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлено законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224) та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечують їх дійсність на підставах, встановлених законом. Укладений позивачкою договір про відкриття карткового рахунку, видачу платіжної картки та їх обслуговування, з встановлювальною кредитною лінією не відноситься до правочинів, що зазначені в ч.1 ст. 219, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 224 ЦК України. Згідно ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, на яку полається позивач, як на підставу для задоволення свого позову, є недійсним. Відповідачем не вказано які саме умови оспорюваного договору є несправедливими, відповідно до переліку умов передбаченого ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також в чому полягає нечесна підприємницька практика банку згідно ст.19 цього Закону та чи зумовили вони зміну інших і яких саме умов договору. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншою стороною з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні. Навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним немає. Судом не встановлено, що введення позивача в оману відбулось саме з вини та умислу відповідача. Враховуючи наведені та встановлені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі наведеного, ст.ст. 203, 215, 216, 230, 626, 627, 628, 634, 1054, 1055 УК України , ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: dismissed