Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, якою просить встановити факт належності [PERSON], [INFO] до національності "полька" та зобов"язати - Березнівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області внести доповнення до актового запису про народження від 9 січня 1966 року № 1, а саме відомості про: [PERSON], народилася [INFO], доповнити графою "національність" та зазначити "полька"; у відомості про: батько [PERSON] у графі "національність" внести зміни та зазначити "поляк"; зобов"язати - Рівненський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області внести доповнення до актового запису про укладення шлюбу від 11 жовтня 1986 року № 1648. а саме відомості про: [PERSON], яка народилася [INFO], доповнити графою "національність" та зазначити "полька". В судовому засіданні заявниця та її представник змінили вимоги, в частині до Березнівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області відмовилися, в решті вимог просили заву задоволити, та додатково просили встановити факт, що [PERSON] належить до національності "поляк". Представник Рівненського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в судовому засіданні не заперечила проти задоволення заяви та просила внести зміни в зобов"язальну частину позовної заяви щодо внесення змін в актовий запис національність дитини. Представник заінтересованої особи - Березнівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області в судове засідання не з"явився, згідно письмового клопотання просили справу розглянути у їх відсутність. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що заявниця доводиться їй матір"ю. Їх сім"я сповідує католицьку віру та дотримуються польських традицій і звичаїв. Також вказала, що встановлення даного факту необхідно для реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством республіки Польща. Заслухавши пояснення заявника та її представника, представника заінтерсованої особи, свідка, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданим виконкомом Грушівської сільської ради Березнівського району Рівненської області 09.01.1966 року, [PERSON], народилася [INFO] в селі Ялинівка Березнівського району Рівненської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1. В графі батьки записано: батько - [PERSON], українець, мати - [PERSON], українка. 11 жотвня 1986 року [PERSON] одружилася із [PERSON], що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER], виданого відділом ЗАГС м.Рівне 11.10.1986 року. Після одруження, дівоче прізвище "[PERSON]" було змінене на прізвище "[PERSON]", актовий запис №1648. Паспортом серії [NUMBER], виданим 31.05.1939 року Управою гміни в Людвіполі, повіт Костопільський підтверджується, що [PERSON], [INFO], поляк. Судом також встановлено, що [PERSON], [INFO], отримала карту поляка [NUMBER], термін дії до 25.06.2023 року. У своїй заяві [PERSON] стверджує, що в радянський період її батько не мав змоги вільно та відкрито виражати своє походження та віросповідання, так як боявся політичних переслідувань. Тому запис у її свідоцтві про народження про його національність "українець" ним не заперечувалась та не була змінена при житті. [INFO] батько заявниці, [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданим Корнинською сільською радою Рівненського району Рівненської області 14.12.2004 року. Із змісту заяви вбачається, що встановлення факту для заявника необхідне для впорядкування документів, реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що передбачені чинним законодавством республіки Польща для громадян пострадянських республік польського походження, відновити та зберегти своє етнічне польське походження. Проте, така мета встановлення юридичного факту не може свідчити, що факт є юридичним і тягне за собою правові наслідки для заявника, оскільки, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За змістом ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов"язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Встановлення факту в судовому порядку допускається лише тоді, коли заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом з заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред"явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану). Окрім того, слід зауважити, що на підставі Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31.12.1991 року "Про порядок зміни громадянами України національності" і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Суд враховує, що в ст. 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національної не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно ст. 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. В ст. 11 Закону України "Про національні меншини в Україні" зазначено, що громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об"єднання. Як визначено ст. 15 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об"єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв"язки з особами своєї національності та їх громадськими об"єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Суд вважає, що в даному випадку право заявника на індивідуальність, передбачене ст. 300 ЦК України не порушене. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах національності заявника поляком, не перешкоджає заявнику дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та позиціонувати себе поляком, виявляти почуття національного самоусвідомлення, зберігати своє етнічне польське походження. Крім того, більш детальний перелік фактів, що не можуть бути встановлені в судовому порядку, наведений Верховним Судом України у листі від 01.01.2012 року "Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення". Так, зокрема, згідно даного Верховним Судом України судам нижчих інстанцій було роз"яснено, що "не може бути встановлений в судовому порядку факт щодо належності до певної національності". Окрім цього у Листі від 01.01.2012 року Верховний Суд України вказав, що "часто суди на порушення вимог норм ЦПК України зобов"язують заінтересовану особу здійснити певні дії, хоча в силу своїх процесуальних прав лише на відповідача в позовному провадженні у справі можна покласти зобов"язання на виконання певних дій". Як вбачається із змісту вимог заяви [PERSON], заявник просить суд зобов"язати Рівненський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області внести доповнення до актового запису. Таким чином заявник фактично просить суд зобов"язати заінтересовану особу здійснити певні дії, що неможливо за наслідками розгляду справ в порядку окремого провадження. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для задоволення вимог заявника. На підставі ч. 1 ст. 256 ЦПК України,

Outcome: dismissed