Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору № 230224 від 23.07.2014 року та додатків до нього, укладеного між ним та ТОВ „Гранфінресурс". Свої вимоги мотивує тим, що з метою отримання позики в сумі 50000 грн. в липні 2014 року вона звернулась до ТОВ „Гранфінресурс". Працівники відповідача її запевнили, що після сплати першого внеску у розмірі 1750 грн. вона отримає позику в зазначеному нею розмірі. В цей же день вона заплатила суму відповідно до наданої відповідачем квитанції у розмірі 1750 грн. та підписала договір № 230224 від 23.07.2014 року, при цьому договір не вичитуваа та вважала, що підписує типовий договір позики з фінансовою установою, яка у встановленому законом порядку має право на залучення коштів фізичних осіб та видачу позики, також аркуші паперу були дуже дрібним шрифтом. Однак кошти вона не отримала та їй в телефонному режимі запропонували сплатити черговий платіж згідно умов договору. В зв'язку з чим сплатила суму у розмірі 487 грн.. Однак позику так і не отримала, тому почала занепокоюватися і звернувся до фахівців у галузі права і лише після проведення консультацій дізналась, що уклала не договір позики і сплачені ним кошти є не первісний внесок, а комісійний платіж, який нікуди не враховується. Вважає, що при укладенні договору помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки думала що укладає договір позики, а тому на підставі ст. 229 ЦК Україниукладений договір слід визнати недійсним. Також посилається на те, що відповідач не має відповідної ліцензії, а тому правочин є оспорюваним. В зв'язку з викладеним просить стягнути з відповідача сплачені нею кошти та розірвати договір. В судове засідання позивачка не з'явилась, згідно поданої заяви позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. В зв'язку з неявкою учасників судового розгляду фіксування судового процесу на підставі ст. 197 ЦПК Україниза допомогою звукозаписувальних технічних засобів не здійснювалося. Дослідивши матеріали даної цивільної справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 23.07.2014 року сторонами був підписаний договір № 230224 та додатки до нього (а.с.6-11). Відповідно до умов договору позивачка сплатила відповідачу кошти в сумі 2237грн. (а.с.12). Суд вважає, що договір слід визнати недійсним в зв'язку з відсутністю ліцензії на здійснення фінансових послуг. Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 203 ЦК Українивстановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладений з позивачем договір суперечить діючому законодавству з наступних підстав. Пунктом 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності"визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема із надання фінансових послуг. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у п.п. 2, 6, 11 - 1 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 34 вказаного Закону здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" від 2 червня 2011 року № 3462-VI (введено в дію з 09 січня 2012 року) фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом провести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів дня придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах"). Фінансовим установам цим законом було надано час протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність до вимог цього Закону, тобто до 09 січня 2013 року. Оскільки спірний договір між сторонами був укладений 23.07.2014 року, тобто після 09 січня 2013 року, то відповідач не момент укладення договору зобов'язаний був отримати ліцензію, однак не вчинив таких дій. В зв'язку з визнанням недійсним договору з вказаної підстави, суд вважає необхідним застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, стягнувши з ТОВ „Гранфінресурс" на користь [PERSON] кошти в сумі 2237грн. Поряд з цим суд знаходить недоведеним позов по іншим позиціям недійсності правочину, виходячи з наступного. Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, згідно з пунктом 7 частини третьої ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Закону України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми". Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність будь-якої з вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Висновок про саме таке застосування статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" міститься в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-14цс13). Суд вважає недоведеними позовні вимоги щодо фінансової піраміди, нечесної підприємницької практики відповідача, несправедливості і непрозорості договору, недобросовісних дій відповідача по відношенню до позивача, помилки останнього або введення його в оману. На підтвердження позовних вимог в цій частині позивач не надав достатніх доказів. Питання про судові витрати суд вважає необхідним вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК УКраїни. На підставі викладеного,

Outcome: approved