Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] був укладений договір № DNH4KP12920080 від 04.07.2006 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 9304, 20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Також, зобов»язання відповідача [PERSON] за кредитним договором забезпечено порукою, а саме договором поруки № 02/ДЗ від 15.08.2014 року, укладеним з поручителем - відповідачем [PERSON], відповідно до умов якого відповідачі відповідають як солідарні боржники, розмір відповідальності поручителя встановлено у розмірі 1000 грн. Свої зобов'язання Банк належним чином виконав. Оскільки відповідачем не були виконані зобов'язання, встановлені кредитним договором, ПАТ КБ "ПриватБанк" просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість, яка станом на 20.04.2015 року становить 156967, 48 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 7653, 83 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 44703, 38 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 97611, 82 грн., а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 7498, 45 грн. - штраф (процентна складова), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1579, 67 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідачів, солідарно, заборгованість в розмірі 1000 грн. Представник позивача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій зазначено, що позовні вимоги останній підтримує у повному обсязі (а.с.3). Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача на підставі наявних доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду судом повідомлена. За даних обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлена про розгляд справи, причин своєї неявки в судове засідання не повідомила, а тому суд визнав причини її неявки неповажними та вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. При цьому просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог, вказуючи на те, що даний строк позивачем пропущено. Крім того, на думку відповідача, позивачем не доведено наявності у нього права вимоги, оскільки відсутні будь-які належні докази того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є належним позивачем по справі, так як він (відповідач) не підписував жодних документів про отримання грошових коштів від позивача. Відповідач вказує і на те, що розрахунки позивача про розмір заборгованості не відповідають дійсності, оскільки позивачем неправильно розраховано проценти та штрафні санкції, а також розраховано неустойку за 4 роки, в той час, як спеціальна позовна давність до таких вимог встановлена в 1 рік. На думку відповідача, застосовуючи потрійну відповідальність (пеня та 2 види штрафів) за порушення умов кредитного договору, позивач порушив принципи юридичної відповідальності та положення ст.61 Конституції України. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив про шахрайські дії з боку позивача, а також зазначив про те, що його не було ознайомлено з Умовами споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), про що свідчить відсутність його підпису на таких умовах. Крім того, відповідач стверджував про відсутність жодних доказів отримання ним кредиту. Заслухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 04.07.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] був укладений договір № DNH4KP12920080, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 9304, 20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Зазначений договір укладено на строк 18 місяців по 04.01.2008 року (а.с.7-8, 9-12). Зобов»язання відповідача [PERSON] за кредитним договором забезпечено договором поруки № 02/ДЗ від 15.08.2014 року, укладеним з поручителем - відповідачем [PERSON], відповідно до умов якого відповідачі відповідають як солідарні боржники, розмір відповідальності поручителя встановлено у розмірі 1000 грн. При цьому, відповідно до п.10 даного договору, сторони прийшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом п»яти років (а.с.13, 14). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання по виплаті кредитних коштів у строки, визначені Кредитним договором, не виконує. Станом на 20.04.2015 року заборгованість відповідача [PERSON] становить 156967, 48 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 7653, 83 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 44703, 38 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 97611, 82 грн., а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 7498, 45 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.6). Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Крім того, згідно ч.1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч.1,2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Також, за правилом, передбаченим ст. 1050 ЦК України, встановлюється, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитом, відсотками та комісії, а також штрафів, такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. При цьому суд не приймає до уваги твердження відповідача про недоведеність позовних вимог, відсутність доказів щодо отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки з вимогами про визнання кредитного договору недійсним в зв»язку з його безгрошовістю або з інших підстав відповідач до суду не звертався. Крім того, відповідачем в обґрунтування своїх тверджень та спростування вимог позивача щодо неправильності розрахунків розміру заборгованості, наявності шахрайських дій з боку позивача, не надано жодних належних та допустимих доказів. Твердження відповідача про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не є належним позивачем по даній справі, оскільки він (відповідач) не укладав з позивачем жодних угод, спростовуються заявою позичальника від 04.07.2006 року, яка становить кредитний договір, з якої вбачається, що даний договір укладено з ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк». В той же час, відповідно до п.7 ч.11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно правової позиції у справі № 6-16цс15 Верховного Суду України від 11.03.2015 року, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. З урахуванням наведених правових норм та судової практики, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень відповідача про те, що він не був належним чином ознайомленим з Умовами споживчого кредиту, оскільки надані позивачем Умови не містіть підпису відповідача, а тому підстав для збільшення строку позовної давності немає. Як вбачається з матеріалів справи, за умовами договору кредиту, банк надає відповідачу строковий кредит в сумі 9304, 23 грн. на строк 18 місяців з 04.07.2006 року по 04.01.2008 року включно. Таким чином, загальний строк позовної давності щодо основного зобов»язання сплив 04.01.2011 року, щодо стягнення неустойки (пені) - 04.19.2009 року. З даним позивач звернувся до суду 05.05.2015 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому, з урахуванням заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вважає можливим відмовити в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] саме з цієї підстави. Щодо стягнення заборгованості з відповідачів, солідарно, в розмірі 1000 грн. на підставі договору поруки № 02/ДЗ від 15.08.2014 року, то суд не вбачає підстав для задоволення цих вимог, з огляду на наступне. Так, відповідно до п.п.2, 3 цього договору, його предметом є надання поруки поручителем перед кредитором за виконанням боржниками, вказаними у Додатку-1 цього договору всіх своїх обов»язків за кредитними договорами, вказаними у Додатку-1 до цього договору. Розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою, зазначеною у Додатку-1 до цього договору (а.с.13). Позивачем до даного договору надано додаток (а не Додаток-1, як зазначено у договорі), який містить відомості про боржника [PERSON] Згідно даних відомостей, дата укладення кредитного договору зазначена 26.10.2005 року, в той час, як договір з відповідачем [PERSON] укладено 04.06.2006 року. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування зазначених вимог, оскільки відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач [PERSON] є поручителем відповідача [PERSON] по кредитним зобов»язанням згідно кредитного договору № DNH4KP12920080 від 04.07.2006 року, а тому дані вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed