Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

У березні 2019 року позивачем подано позов про виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон та про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позовної заяви обґрунтовуються тим, що з 10.08.2002 року [PERSON] перебуває у шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] , під час перебування у якому у них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що починаючи з січня 2015 року шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинені, діти проживають разом з нею. Відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, з дітьми не спілкується, участі у їх житті не бере. Вказує, що вона самостійно несе усі витрати щодо утримання дітей, та у зв`язку з цим неодноразово зверталася в усній формі до відповідача з проханням прийняти участь у вихованні та утриманні дітей, однак такі звернення були залишені без уваги з боку відповідача. В найближчий час позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок донькам в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, з метою підвищення рівня світогляду, покращення стану їх здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, однак раніше при зверненні до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за межі України, позивач не надавав такого дозволу , та зараз, у зв`язку з проведенням АТО на території Донецької області, з відповідачем втрачено будь-який зв`язок, тож позивач змушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою. В судове засідання позивач не прибула, надала до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не прибув з невідомої причини, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] перебуває у шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] . Під час спільного проживання у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У відповідності до свідоцтв про народження дітей, їх батьком є відповідач по справі - [PERSON] (а.с. 9, 10, 12). Як встановлено у судовому засіданні позивач [PERSON] найближчим часом має намір забезпечити повноцінний відпочинок дітям в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя з метою підвищення рівня світогляду дітей, покращення стану здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Зв`язок з батьком дитини - відповідачем по справі, з моменту проведення АТО повністю втрачено, тому отримати від нього дозвіл на виїзд дітей позивач не має можливості. У зв`язку з цим суд зазначає таке: Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] за межі України без згоди батька одноразово, встановивши при цьому строк з моменту набрання рішенням законної сили до 01 вересня 2020 року. Крім того, оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на в`їзд та виїзд дітей на неконтрольовану територію області в район проведення Операції об`єднаних сил, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в`їзд дитини на неконтрольовану територію області в район проведення ООС та виїзд з неї для тимчасового перебування, враховуючи, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання та захист своєї дитини (ст.ст. 151, 154 Сімейного Кодексу України), суд доходить висновку про доцільність задоволення позовних вимог в наданні дозволу на тимчасовий виїзд /в`їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення ООС) в межах Донецької та Луганської областей, неповнолітнім особам - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] . Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дітей за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. Крім цього суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як убачається з матеріалів справи (а.с. 1), позивачем при зверненні до суду сплачено суму судового збору в розмірі 768,40 грн. За таких обставин суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суми сплаченого нею судового збору в розмірі 384,20 грн. Окрім того, місце проживання відповідача по справі зареєстровано в м. Донецьку, тобто в населеному пункті, на території якого відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, і поштовий зв`язок з яким відповідно відсутній. Відповідно до ч. 2 ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12 серпня 2014 року №1632-VII (в редакції Закону України від 03.10.2017 р. № 2147-VIII) учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться в районі проведення антитерористичної операції і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення. Оскільки місце проживання відповідача по справі зареєстровано на тимчасово окупованій території, він не має офіційної електронної адреси, то про ухвалення цього судового рішення суд вважає необхідним повідомити відповідача [PERSON] шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала рішення суду.

Outcome: partial