Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-10 00:00:00

Позивачка - [PERSON] 10 травня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], про виділ частки в натурі із спільної часткової власності, який під час розгляду справи неодноразово уточнювала, та згідно з останньою редакцією позову просить суд: - виділити [PERSON] в натурі 24/100 частин домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] в житловому будинку під літ. «А», який складається з приміщень: «4-1» - коридор, площею 12,4 кв.м.; «4-2» - підсобне, площею 8,6 кв.м.; «4-3» - житлова, площею 11,4 кв.м.; «4-5» - житлова, площею 23,2 кв.м.; «4-7» - кладова, площею 2,6 кв.м.; «4-8» - коридор, площею 4,0 кв.м.; «4-9» - кухня, площею 8,0 кв.м.; «4-10» - котельня, площею 3,6 кв.м.; що в цілому складає загальну площу 73,8 кв.м., житлову площу 34,6 кв.м., та господарчі будівлі: сарай - «М1», ? огородження, калітка №2, 4, 8, 9, мостіння V; в самостійний об'єкт нерухомого майна в житловому будинку під літ. «А»: «4-1» - коридор, площею 12,4 кв.м.; «4-2» - підсобне, площею 8,6 кв.м.; «4-3» - житлова, площею 11,4 кв.м.; «4-5» - житлова, площею 23,2 кв.м.; «4-7» - кладова, площею 2,6 кв.м.; «4-8» - коридор, площею 4,0 кв.м.; «4-9» - кухня, площею 8,0 кв.м.; «4-10» - котельня, площею 3,6 кв.м.; що в цілому складає загальну площу 73,8 кв.м., житлову площу 34,6 кв.м., та господарчі будівлі: сарай - «М1», ? огородження, калітка №2, 4, 8, 9, мостіння V; - право спільної часткової власності [PERSON] на 24/100 частин домоволодіння, загальною площею 286 кв.м., розташованого в [ADDRESS] - припинити; - визнати за [PERSON] право власності на об'єкт нерухомого майна, що складається з приміщень в житловому будинку під літ. «А», а саме: «4-1» - коридор, площею 12,4 кв.м.; «4-2» - підсобне, площею 8,6 кв.м.; «4-3» - житлова, площею 11,4 кв.м.; «4-5» - житлова, площею 23,2 кв.м.; «4-7» - кладова, площею 2,6 кв.м.; «4-8» - коридор, площею 4,0 кв.м.; «4-9» - кухня, площею 8,0 кв.м.; «4-10» - котельня, площею 3,6 кв.м.; що в цілому складає загальну площу 73,8 кв.м., житлову площу 34,6 кв.м., та господарчі будівлі: сарай - «М1», ? огородження, калітка №2, 4, 8, 9, мостіння V; - встановити порядок виконання цього рішення, згідно з яким, у разі задоволення позовних вимог, воно після набрання законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності за [PERSON] на виділену частку нерухомого майна в натурі зі спільної часткової власності. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.09.1978 року, їй - [PERSON] на праві власності належить 24/100 частин домоволодіння, розташованого в місті Одесі по [ADDRESS]. Право власності на яке було за нею було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 06.09.1978 року за №2443, стор.95 книга 132. Як стверджує позивачка, на цей час в її користуванні перебуває 24/100 частин домоволодіння, розташованого в місті Одесі по [ADDRESS], що складається в житловому будинку під літ. «А», з приміщень: «4-1» - коридор, площею 12,4 кв.м.; «4-2» - підсобне, площею 8,6 кв.м.; «4-3» - житлова, площею 11,4 кв.м.; «4-5» - житлова, площею 23,2 кв.м.; «4-7» - кладова, площею 2,6 кв.м.; «4-8» - коридор, площею 4,0 кв.м.; «4-9» - кухня, площею 8,0 кв.м.; «4-10» - котельня, площею 3,6 кв.м.; що в цілому складає загальну площу 73,8 кв.м., житлову площу 34,6 кв.м., та господарчі будівлі: сарай - «М1», ? огородження, калітка №2, 4, 8, 9, мостіння V. Співвласниками іншої частини домоволодіння є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], частки яких складають: 1/25 [PERSON]; ? [PERSON]; 26/100 [PERSON]; 3/20 [PERSON] Спірне домоволодіння складається в цілом з двох кам'яних житлових будівель, загальною площею 286,0 кв.м., житловою площею 168,1 кв.м., допоміжною площею 117,9 кв.м. Також позивач стверджує, що вона, як співвласник домоволодіння, яке перебуває у спільній частковій власності, має право на виділення належній їй частки домоволодіння з урахуванням порядку користування, який між ними, як співвласниками склався, та така домовленість між нею та іншими співвласниками досягнута. Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду цивільну справу за вказаною позовною заявою розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 23 травня 2017 року, після усунення позивачем недоліків поданої заяви відповідно до ухвали судді Київського районного суду міста Одеси від 11.05.2017 року, відкрито провадження по справі на підставі вказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 30 серпня 2017 року клопотання позивача [PERSON] про призначення судової будівельно-технічної експертизи - задоволено. Призначено по цивільній справі №520/5330/17 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виділ в натурі частки з нерухомого майна, припинення спільної часткової власності, визнання права власності - судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, на час проведення якої провадження по справі зупинено. 15 травня 2018 року до Київського районного суду міста Одеси надійшли з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз матеріали цивільної справи №520/5330/1, разом з висновком експерта №17-4372 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 30 квітня 2018 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15 травня 2018 року поновлено провадження по вказаній справі та призначено дату, дату, час і місце проведення судового засідання по справі. В судовому засіданні призначеному на 11.01.2019 року позивач по справі та її представник позовні вимоги підтримали, та просили суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явились. про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 17.07.2018 року надали заяви, в яких зазначили, що не заперечують проти задоволення уточненої позовної заяви, розгляд справи просят суд провести за їх відсутності. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце проведення судових засідань повідомлялась належним чином, шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу зареєстрованого місця проживання, встановленої згідно з отриманою довідкою з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у підготовчі та судові засідання не з'явилась, про поважність причин відсутності не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. У той же час в матеріалах справи на а.с.92 наявна заява останньої, в якій [PERSON] проти задоволення позову не заперечує, розгляд справи просить суд провести за її відсутності. При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Приймаючи до уваги, що судом належним чином здійснювались виклики відповідачів по справі, суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідачів за наявними в ній матеріалами. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідачів по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про виділ частки в натурі із спільної часткової власності, підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності 24/100 частин домоволодіння в місті [ADDRESS], який складається в цілому з двох кам'яних житлових будівель, загальною площею 101,82 кв.м. та надвірних споруд, яке розташоване на земельній ділянці розміром 1700 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 1978 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №14526. У зазначеному договорі зазначено, що в користування покупця - [PERSON] надається із житлової будівлі, зазначеної на схематичному плані під літерою «А»: 4-2 - кухня, 4-3 - житлова кімната, площею 11,2 кв.м., 4-1 - коридор, сарай «Л», сараї «М», «Н», цистерна І, ? огородження, хвіртка №2, 4, 8, 9, мощення V. Право власності [PERSON] на вказану частку майна зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 06 вересня 1978 року за №2443, на стор №95, книга 132, інвентарна справа №8392, кв.48в. У зазначеному договорі прізвище позивачка було вказано, як [PERSON]. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 02 вересня 2008 року по справі №2-о-282/08, встановлено факт належності [PERSON] договору купівлі-продажу 24/100 частин будинковолодіння [ADDRESS], посвідченого 19.07.1978 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В., зареєстрованого в реєстрі за №1-4526, та оформленого на ім'я [PERSON]. Згідно з актом про встановлення фактичного користування будівлями та спорудами в домоволодінні [ADDRESS] від 01 листопада 1979 року, у фактичному користуванні [PERSON] знаходиться під літ. «А» (4-2; 4-3), літ. «а3» (4-1), літ. А7, Ф, М, М, І, V, [ADDRESS]» (а.с.124). Згідно з актом про встановлення фактичного користування будівлями і спорудами в домоволодінні [ADDRESS], у фактичному користуванні [PERSON] знаходиться під літ. «А», кв. 4, сарай М1, гараж Я1, уборна Ф1. Відповідно до розрахунку ідеальних часток в домоволодінні [ADDRESS], між співвласниками КП «Одеське МБТІ та РОН» від 18.04.2006 року за №2036001.13 та згідно з розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 28 квітня 2006 року за №481 «Про визнання за громадянами права на ідеальну частку у домоволодінні [ADDRESS] зазначено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.1978 року належить 24/100 частин домоволодіння. У фактичному користуванні знаходиться: в житловому будинку літ. «А»: «4-1» - житлова кімната, площею 7,0 кв.м.; «4-2» - житлова кімната, площею 8,6 кв.м., житлова кімната «4-3» площею 11,4 кв.м., вбиральня під літ. «Ф1», що складає 1/10 частину домоволодіння. В розрахунок ідеальних часток не увійшли самовільно збудовані [PERSON]: житлова прибудова під літ. «А7», прибудова літ. «а12», прибудова літ. «а13», гараж літ. «Я1», сарай літ. «М1» (а.с.133, 134). Вказаним розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 28 квітня 2006 року за №481 «Про визнання за громадянами права на ідеальну частку у домоволодінні [ADDRESS]», визнано за громадянами право на ідеальну частку у домоволодінні №76 по улиці Вавілова, згідно з нотаріально посвідченою угодою від 21.04.2006року, зареєстрованої в реєстрі за №702-705,: - за [PERSON] - 3/20 частин домоволодіння; - за [PERSON] - 1/10 частину домоволодіння; - за [PERSON] - 2/5 частин домоволодіння; - за [PERSON] - 31/100 частину домоволодіння; - [PERSON] - 1/25 частину домоволодіння. Листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №464642.72.15 від 04.11.2015 року зазначено, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], згідно технічної інвентаризації від 24.09.2014 року складається з літ «А» - житловий будинок загальною площею 286,0 кв.м., житловою площею 168,1 кв.м., літ. «Б», «Ю» - гаражі, літ. «К», «К1» - погріб, літ. «Л», «Е», «Х» - літні кухні, літ. «М1», «Ц», «Щ», «Л1», «Ц1», «З1», «У» - сараї, літ. «О1», «Ф1», «Э» - вбиральні, літ «Ч» - душ, №1-3; 7; 9-14 - огородження, І-ІІІ - цистерна, ІV, V, VI, VII, IX, X, XI, XIII - вимощення. Прибудова «А2», сарай літ. «М1», сарай літ. «Н», узаконені на підставі рішення виконкому №452 від 02.06.1978 року, прибудови «а», «а4», «а8», «а9», «а10», «а11», сарай літ. «Щ», сарай літ. Ц», душ літ. «Ч», узаконені рішенням виконкому №679 від 06.12.1991 року, прибудови «а6», «а14», узаконені розпорядженням №350 від 03.04.2006 року. У зв'язку з тим, що прибудова літ. Літ. «А7», «а12», «а13», літня кухня літ. «Х», побудовані до 05.08.1992 року, відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, яка затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року за №127, та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року, не належить до самочинного будівництва (а.с.19). Згідно з витребуваною судом під час розгляду копією інвентаризаційної справи щодо домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS], та з урахуванням інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за №105060660 від 24.11.2017 року вбачається, що на цей час домоволодіння [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності наступним особам: - [PERSON] з часткою 1/25 на підставі договору дарування від 03.06.2010 року, р.№2793; - [PERSON] з часткою ?, на підставі договору дарування від 15.02.2006 року, р.№528; - [PERSON] з часткою 26/100 часток, на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 28.05.2004 року, №2-2825/2004; - [PERSON] з часткою 3/20 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, серія та номер 3-424, виданого 13.05.2017 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою; - [PERSON] з вищевказаною часткою (а.с.101-213). Згідно з технічним паспортом домоволодіння №76 по вулиці Академіка Вавілова в місті Одесі, виготовленого КП «БТІ» ОМР станом на 30.03.2017 року, на земельній ділянці, знаходяться наступні будівлі і споруди, які знаходяться в користуванні [PERSON], а саме: житловий будинок літ. «А7», прибудова літ. «А1», а3», «а12», сарай літ. «М1», вбиральня літ. «Ф1», огорожа літ. №2, хвіртка літ. [ADDRESS], вимощення літ. VI. Позивач - [PERSON], як співвласник зазначеного домоволодіння [ADDRESS] бажає виділити в натурі належну їй частку зі спільного часткового нерухомого майна. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Статтею 364 ч. 1 цього Кодексу передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з положень ст. ст.183, 367 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Виділ у натурі частки із спільного майна може бути заборонений законом або бути неможливим в силу самої природи спільної речі, яка є неподільною (ч. 2ст. 183 ЦК). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. З аналізу вище зазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної часткової власності має суб'єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб'єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб'єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Проте якщо після виділу суб'єктів-співвласників залишилося хоча б двоє, право спільної часткової власності продовжує існувати - з перерозподіленими частками та, як правило, з видозміненим складом майна, яке перебуває у спільній частковій власності. Відповідно до статті 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання або перепланування будинку він провадиться за наявності на це дозволу виконавчого комітету місцевої ради (ст. 152 ЖК України). Крім того, у тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина приміщень, яка перевищує за розміром його частку, суд повинен вирішити питання про стягнення з нього відповідної грошової компенсації та зазначити в рішенні фактичні ідеальні частки в праві власності на будинок після його поділу. Відповідно до ч. 1ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно висновку експерта №17-4372 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, від 30 квітня 2018 року вбачається, що виділ в натурі 24/100 частин домоволодіння [ADDRESS], які складаються з приміщень квартири [ADDRESS] житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами домоволодіння, які знаходяться в користуванні [PERSON] технічно можливий, без порушення вимог табл.. №1, п.п.2.22, 2.24, 2.27 ДБН В.2.2-15-2005. План виділу частини житлового будинку та будівель і споруд домоволодіння по запропонованому варіанту наведено у додатках №№2.3 до висновку. Також у вказаному висновку експерт зазначив, що на час проведення дослідження між співвласниками склався порядок користування житловим будинком, господарськими будівлями і спорудами, згідно якого в користуванні позивача [PERSON] знаходиться в існуючій площі забудови будинку, в окреме користування приміщення квартири [ADDRESS], що складаються: № приміщенняНайменуванняПлоща приміщень, м2Вартість приміщення, грн. 4-1Коридор12,434779 4-2Підсобне8,616029 4-3Житлова11,421247 4-5Житлова23,265069 4-7Кладова2,65250 4-8Коридор4,08076 4-9Кухня8,018090 4-10Котельня3,68141 Всього:73,8176681 що складає арифметичну частку по відношенню до будинку в одиницях: - по площі - 73,8 : 280,8 = 0,26 або 26/100 частини; - по вартості - 176681грн. : 538917грн. = 0,33 або 33/100 частини від вартості будинку. Крім того господарські будівлі та споруди: Літера на планіНайменуванняВартість грн. М1Сарай17002 Ф1Вбиральня5176 №2Огорожа10559 [ADDRESS]Хвіртка2138 VIВимощення1772 Всього:36647 Всього: 176681грн. + 36647грн. = 213328грн., що складає 213328грн. : 891882грн. = 0,24 або 24/100 частин. Площі 73,8 кв.м., яка знаходиться в користуванні [PERSON] достатньо для організації окремої квартири відповідно до вимог табл. №1, п.п.2.22, 2.24, 2.27 ДБН В.2.2-15-2005 [5]. Таким чином, виділ в натурі 24/100 частин домоволодіння [ADDRESS] які складаються з приміщень квартири [ADDRESS] житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями і спорудами домоволодіння, які знаходяться в користуванні [PERSON] технічно можливий, без порушення вимог табл. №1, п.п.2.22, 2.24, 2.27 ДБН В.2.2-15-2005 [5]. План виділу частини житлового будинку та будівель і споруд домоволодіння по запропонованому варіанту наведено у Додатках №№2,3 до висновку. Крім того, судом встановлено, що належна частка [PERSON] у домоволодінні [ADDRESS] розташована на земельній ділянці в місті Одесі, по [ADDRESS]. Згідно з заявою, посвідченою 06 червня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованою в реєстрі за №2300, 2301, 2302, 2303, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є спільними землекористувачами суміжних земельних ділянок, розташованих за адресою: місто [ADDRESS], цією заявою встановили порядок користування зазначених суміжних земельних ділянок, згідно плану земельної ділянки, розробленого приватним підприємством «ГЕОСТАР»: - у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка, яка зазначена на схематичному плані під цифрами: "1-2-33-32-23-22-21-20-19-1", площею 0,0111 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка, яка зазначена на схематичному плані під цифрами: "16-17-18-19-20-21-22-23-24-25-26-10-11-12-13-14-15-16", площею 0,1000 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка, яка зазначена на схематичному плані під цифрами: "2-3-4-5-30-29-31-24-23-32-33-2", площею 0,0420 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка, яка зазначена на схематичному плані під цифрами: "24-31-29-28-27-8-9-10-26-25-24", площею 0,1000 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - у користуванні [PERSON] перебуває земельна ділянка, яка зазначена на схематичному плані під цифрами: "29-30-5-6-7-8-27-28-29", площею 0,0100 га, яка надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка); Також у вказаній заяві, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зобов'язались безперешкодно допускати один одного для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також дали згоду на приватизацію вказаної земельної ділянки, у розмірах визначених схемою розподілу земельної ділянки, а саме: 1. [PERSON], [PERSON], [PERSON], дають згоду на приватизацію вищевказаної земельної ділянки [PERSON]; 2. [PERSON], [PERSON], [PERSON] дають згоду на приватизацію вищевказаної земельної ділянки [PERSON]. Судом також встановлено, що 17 вересня 2018 року [PERSON] зверталась до Юридичного департаменту Одеської міської ради з заявою про резервування адреси житлового будинку, утвореного в результаті виділу. Однак, листом Юридичного департаменту Одеської міської ради від 25.09.2018 року за вих.№2098, [PERSON] відмовлено у резервуванні адреси житлового будинку, утвореного в результаті виділу, з підстав того, що заявником не надано інформації про згоду співвласників нерухомого майна, сума часток яких складає одиницю, на поділ (виділ частки) нерухомого майна, що має наслідком припинення права спільної часткової власності співвласників, або прийняття з цього приводу судового рішення. Одночасно у зазначеному листі [PERSON] роз'яснено, що спори щодо поділу об'єктів нерухомого майна вирішуються в судовому порядку. [PERSON] комітету Одеської міської ради від 02.11.2018 року за вих. №32-гд-5944 роз'яснено [PERSON], що питання резервування та присвоєння адреси об'єкту нерухомості, утвореному в результаті виділу частки з домоволодіння за адресою: [ADDRESS], відповідно до положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28.07.2009 року за №809, може бути розглянуто після прийняття судового рішення щодо виділу частки у вказаній вище судовій справі (№520/5330/17) із визначенням у цьому рішенні технічних характеристик об'єкта, що виділяється, а також набрання цим рішенням законної сили. Судом також встановлено, що домовленість між сторонами, щодо виділу позивачеві частки в натурі зі спільної часткової власності, досягнута, що підтверджується письмовими заявами відповідачів щодо визнання позовних вимог. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так як визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] щодо виділу частки в натурі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, з урахуванням встановленої домовленості між сторонами по справі щодо виділу частки в натурі, враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: approved