Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, яку уточнила та в обґрунтування уточнених позовних вимог посилалася на те, що [INFO] помела її мати - [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй за життя майно, в тому числі і на житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] . За життя 04.07.2018 [PERSON] склала заповіт, яким заповіла їй житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Будучи спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , позивач звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою від 28 грудня 2020 року державний нотаріус Шостої криворізької державної нотаріальної контори відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність реєстрації на спадкове майно відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, оскільки вищевказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30.06.1992 року Недайводською сільською радою Криворізького району Дніпропетровської області належить [PERSON] , яка померла [INFO] . Вказує що 30.01.1992 року її мати [PERSON] отримала в дар від [PERSON] вказаний житловий будинок з господарчими побудовами, про що укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений заступником голови Недайводської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Трюхан Л.В., який зареєстрований в реєстрі за № 8, однак її мати за життя не зареєструвала право власності на вказаний житловий будинок. У зв`язку з вищезазначеними обставинами та неможливістю оформлення належним чином своїх спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері вона змушена звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав. Просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] , що складається з: - житлового будинку - А1, загальною площею 66,9 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м, літньої кухні - Б, погрібу - Д, сараю - В, сараю - Г, сараю - Е, сараю - Ж, сараю - З, замощення-І, огорожі/воріт 1,2,4,5, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою судді від 29 березня 2021 року позовна заява прийнята судом до розгляду та за заявою позивача в порядку підготовки справи до судового розгляду з Шостої криворізької державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), витребувані докази на підтвердження викладених в позові обставин (а.с. 45). Позивач в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява, в якій вона просила справу розглянути в підготовчому засіданні за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с. 73). Представник відповідача - Глеюватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, від них на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника сільської ради, проти задоволення позовних вимог не заперечують (а.с. 72). В зв`язку з тим, що сторони правом на участь в судовому засіданні не скористалися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, враховуючи визнання позову відповідачем, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в підготовчому засіданні з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 22). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлої. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй за життя майно. Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] на випадок смерті здійснила розпорядження своїм майном, згідно якого заповіла [PERSON] - позивачу по справі, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією заповіту від 04.07.2018 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Недайводської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Сугак Н.М., зареєстрованого в реєстрі за №4 (а.с. 21). З копії спадкової справи № 316/2020 заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.52-69), вбачається, що 19 червня 2020 року з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , звернулася донька померлої [PERSON] - позивач по справі, та син померлої [PERSON] , який прийняв спадщину, охоплену заповітом, яку заповідала йому мати, та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Інші особи з заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися. При зверненні позивача до Шостої криворізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] , їй постановою від 28 грудня 2020 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, через відсутність реєстрації на спадкове майно відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, оскільки вищевказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30.06.1992 року Недайводською сільською Радою народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області належить [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 26). Як вбачається з копії свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , виданого 30.06.1992 року Недайводською сільською Радою народних депутатів Криворізького району Дніпропетровської області, згідно з рішенням виконкому Криворізької районної Ради народних депутатів № 309 від 27.11.1987 року, належить [PERSON] (а.с. 14), що також вбачається з довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» № 181034 від 31.08.2020 (а.с. 24). Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи 30 січня 1992 року [PERSON] отримала в дар від [PERSON] житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку, посвідчений заступником голови Недайводської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області Трюхан Л.В., який зареєстрований в реєстрі за № 8 (а.с. 12). Відповідно до ст. 243 ЦК України, в редакції 1963 року, який діяв на час укладення договору, договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, в редакції 1963 року, до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Частиною 2 статті 227 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 13). Як зазначила позивач в позовній заяві та ці доводи ніким та нічим не спростовані за життя її мати [PERSON] не зареєструвала право власності на спірний житловий будинок. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, належні спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинені внаслідок його смерті. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Також, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. У відповідності до положень листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вбачається, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Такими підставами є створення майна, придбання за договорам купівлі-продажу, дарування, набуття у порядку спадкування тощо. Отже, за законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, підставою виникнення у [PERSON] права власності на жилий будинок був договір дарування, зареєстрований відповідно до законодавства, що діяло на момент його укладення, а набуття права власності не пов`язувалось із реєстрацією вказаної нерухомості, тому позивач має право на успадкування спірного житлового будинку з господарчими побудовами, оскільки останній належав спадкодавцю. Оскільки позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , але іншим шляхом окрім як в судовому порядку не може реалізувати своє право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , так як на сьогоднішній день право власності на спірне нерухоме майно не зареєстровано в державних органах реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкодавцем, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати за позивачем право власності на спірний житловий будинок з господарчими побудовами.

Outcome: approved