Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРАВЕКС-БАНК" (далі - ПАТ КБ "ПРАВЕКС-БАНК") звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 07 червня 2007 року між Акціонерним комерційним банком "ПРАВЕКС-БАНК", правонаступником якого є позивач, і [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 40500 (сорок тисяч п"ятсот) доларів США для споживчих цілей на строк до 07 червня 2032 року зі сплатою 11,99% річних. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, 07 червня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки №1696-002/07Р, за яким останній зобов"язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання [PERSON] в повному обсязі зобов"язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом зі згодою на збільшення розміру забезпеченого порукою зобов"язання позичальника, що може виникнути у майбутньому. Термін дії договору поруки до 07 червня 2035 року. Посилаючись на те, що [PERSON] не виконує умов кредитного договору, унаслідок чого виникла заборгованість зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом, позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором, зі сплати процентів за користування кредитом, яка станом на 20 червня 2015 року становить 50687 доларів США 55 центів, а також стягнути пеню за період з за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит у розмірі 302975грн.58коп., а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3654грн. У судове засідання сторони не з"явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду позову. Представник позивача, у порядку ст.158 ЦПК України, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Просив позовні вимоги задовольнити та погодив розгляд справи заочним порядком. Відповідач [PERSON] повідомлений про розгляд справи друком оголошення у періодичному виданні 20 серпня 2015 року, про причини неявки не сповістив і заяви про відкладення розгляду справи не надав. Відповідач [PERSON] письмовою заявою просив про розгляд справи у його відстуність і надав письмові заперечення позовним вимогам. Дослідивши докази, додані до позовної заяви, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 07 червня 2007 року між Акціонерним комерційним банком "ПРАВЕКС-БАНК", правонаступником якого є позивач, і [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого останній готівкою отримав кредит у розмірі 40500 (сорок тисяч п"ятсот) доларів США для споживчих цілей на строк до 07 червня 2032 року зі сплатою 11,99% річних та зобов"язався здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення рівними частинами в сумі 135 доларів США щомісяця до 10 числа наступного місяця, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у повному розмірі у строк, визначений кредитним договором. Також, 07 червня 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між банком та [PERSON] укладено договір поруки №1696-002/07Р термін дії до 07 червня 2035 року. Відповідач зобов"язався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання [PERSON] в повному обсязі зобов"язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом. Поручитель дав свою згоду на збільшення розміру забезпеченого порукою зобов"язання позичальника, що може виникнути у майбутньому, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, у випадку внесення позичальником та кредитором змін та доповнень до кредитного договору, або у випадку внесення змін до кредитного договору та/або договору поруки кредитором в односторонньому порядку. Відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості зі сплати кредиту, процентів за користування кредитом, яка станом на 20 червня 2015 року становить 50687 доларів США 55 центів, з яких: кредит - 37530 доларів США, проценти - 13157,55 доларів США, а також банком нараховано пеню за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредит у розмірі 14204 долари США 20 центів, що за курсом НБУс таном на 20 червня 2015 року становить 302975грн.58коп., з яких: пеня за несвоєчасну сплату кредиту - 7253,56 доларів США, по курсу НБУ - 154718,43грн., пеня за несвоєчасну сплату процентів покредиту 6950,64 доларів США, по курсу НБУ - 148257,15грн. Розмір заборгованості підтверджується представленим розрахунком (а.с.17-20). Між сторонами виникли правовідносини з кредитного договору у іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 року № 2121-III, кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Договір є обов"язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно з нормою ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов"язання, сплата неустойки, відшкодування збитків (ст.611 ЦК України). За ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов"язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідач [PERSON] не дотримав умов договору про внесення щомісячних платежів та у позивача виникло право вимоги частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав Основним Законом не визначається. Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов"язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). У статтях 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 року № 2121-III, визначені операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законодавчим актом, що регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Статтею 5 Декрету визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Тобто, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Позивач представив суду банківську ліцензію та письмовий дозвіл №7-1 з додатком переліку операцій з валютними цінностями, що є підставою стягнути грошову суму в іноземній валюті. При цьому, суд не приймає доводів відповідача [PERSON] про заперечення права банку на здійснення валютних операцій за відсутності індивідуальної ліцензії НБУ. Так, підпунктом "в" п.4 ст. Декрету КМУ передбачено наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам треба враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Вказана позиція висловлена у узагальненні ВСУ судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки) та відповідає правовій позиції ВСУ у справі за № 6-145цс14, про те, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно п.9.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування грошовими коштами позичальник сплачує банку пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної відсоткової ставки, зазначеної у п.1.2 кредитного договру, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь період прострочення. За наданим розрахунком позивач нарахував пеню станом на 20 червня 2015 року на загальну суму - 302975грн.58коп. За нормою ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договром або законом, зокрема сплата неустойки. Якщо за порушення зобов"язання встановлно неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків - ч.1 ст.624 ЦК України. В силу ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов"язки відповідно до договору. Стаття 530 ЦК України визначає - якщо у зобов"язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події). Сторони встановили як строк дії договору - до моменту повного виконання сторонами зобов'язань за ним (п.10.5), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 07 червня 2032 року. Тобто, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідач перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 01 квітня 2009 року, а з 16 липня 2013 року - зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 06 серпня 2015 року. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 61 ЦК України). Таким чином, початок перебігу позовної давності пов'язується не зі строком дії (припинення дії) договору, а з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Стягнення неустойки обмежується останніми дванадцятими місяцями перед зверненням кредитора до суду. Стаття 267 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності в частині стягнення пені до винесення рішення судом. На підставі викладеного, суд ухвалює про задоволення позовним вимог банку в частині солідарного стягнення з відповідачів заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом у заявленому розмірі та пені за період з 01.07.2014 року по 20 .06.2015 року за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі - 4143,72 долара США (по курсу НБУ на 20 червня 2015 року - 88385грн.55коп.), пені за несвоєчасну сплату процентів по кредиту у розмірі - 2737,90 доларв США (по курсу НБУ - 58399грн.41коп.). Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України суд покладає на відповідачів обов'язок відшкодування стороні позивача судових витрат у розмірі судового збору на суму 3654грн., сплачених за платіжним дорученням №141097001 від 20.07.2015 року (а.с.1).

Outcome: partial