Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору недійсним та просить визнати недійсним договір від 15 жовтня 2012 року №Б/Н у вигляді анкети-заяви від 15 жовтня 2012 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк" та застосувати наслідки недійсності договору від 15 жовтня 2012 року №Б/Н у вигляді анкети-заяви від 15 жовтня 2012 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк", передбачені ст. 216 ЦК України. Позовні вимоги мотивує тим, що нею ([PERSON].) з метою перерахування коштів за навчання в ДВНЗ «Ужгородський національний університет» 22 жовтня 2012 року, було укладено угоду №SAMD №52000069398859 про відкриття рахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк». Попередньо, 15 жовтня 2012 року, позивач звернулася до Банку з проханням відкрити їй рахунок, на що повідомили, що рахунок може бути відкритий лише після оформлення анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "ПриватБанк". Позивачу надали для ознайомлення Умови і Правила на 28 аркушах форматом шрифту №9 та не повідомили, що оформленням такої анкети-заяви, вона фактично укладає договір кредиту. При цьому, згода її батьків на оформлення такої анкети-заяви не надавалася. Згодом, 07 листопада 2016 року до неї Банком було пред'явлено позов про стягнення заборгованості у сумі 13205,99 гривень, що складається із заборгованості за кредитом - 258,61 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом - 8642,33 гривень, заборгованості за пенею та комісією 3200,00 гривень, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф фіксована частина - 500 гривень, штраф процентна складова - 605,05 гривень. Однак, позивач вважає, що договір з Банком від 15 жовтня 2012 року № Б/Н необхідно визнати недійсним у зв'язку з тим, що станом на 15 жовтня 2012 року, вона була неповнолітньою особою, чим банк порушив вимоги ст.32 ЦК України щодо укладення угод неповнолітніми особами лише за згодою батьків та прийняв від неї анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку і встановили їй ліміт на кредит у розмірі 300 гривень. Згода батьків на отримання кредиту не надавалась, так як ні позивач ні її батьки не потребували від банку жодних коштів. Про існування договору від 15 жовтня 2012 року №Б/Н позивач дізналася лише з позову, пред'явленого до неї 07 листопада 2016 року. Оскільки позивач вважала, що користується лише коштами, що на її рахунок перераховують батьки, то і не здогадувалася про існування заборгованості перед банком. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити. Відповідач - представник ПАТ КБ "ПриватБанк" Гриниха Т.Ю. позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у запереченні. Так, у своїх заперечення вказує на те, що у даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифах. 15 жовтня 2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк", укладено договір про надання банківських послуг, -2- згідно якого банк відкрив картковий рахунок з нульовим рахунком, що не заборонено законом, а саме п.4 ст. 32 ЦК України. Сам кредитний ліміт в розмірі 300 гривень, був встановлений позивачу тільки 13 грудня 2012 року, тобто на час, коли їй вже виповнилося 18 років і коли вона вже сама могла розпоряджатися без згоди батьків кредитними коштами, що нею і було зроблено з грудня 2012 року. Позивачу також було відомо про встановлений ліміт, оскільки він був встановлений за її бажанням, про що є підтвердження, а також її фото з карткою у відділенні банку - 31 грудня 2012 року, саме в той час коли було встановлено кредитний ліміт в сумі 300 гривень. Із виписки про рух коштів на картковому рахунку вбачається, що за час дії договору, позивач активно користувалася банківським продуктом - карткою із встановленим кредитним лімітом, постійно знімала готівку та вносила кошти на погашення заборгованості. Також представник відповідача просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] - народилася [INFO], що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданного Хмельницьким МВ УМВС України в Хмельницькій області (а.с.6). [PERSON], 15 жовтня 2012 року було заповнено Анкету заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ "ПриватБанк" (а.с.12). За своєю правовою природою підписана анкета-заява разом із Пам'яткою, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складають договір про надання банківських послуг. Укладання договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Наведене відповідає положеннями частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в Заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Згідно зі статтею 627 та відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до пунктів. 2, 4-7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, -3- а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Згідно з положеннями статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Повну цивільну дієздатність фізична особа досягає у 18 років, що передбачено частиною 1 статті 34 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог статті 31 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: 1) самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість; 2) здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; 2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; 3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім'я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від батьків (усиновлювачів) або піклувальника та органу опіки та піклування відповідно до закону (стаття 32 Цивільного кодексу України). Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного нею самостійно відповідно до закону. Неповнолітня особа особисто несе відповідальність за порушення договору, укладеного за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника. Якщо у неповнолітньої особи недостатньо майна для відшкодування збитків, додаткову відповідальність несуть її батьки (усиновлювачі) або піклувальник. Неповнолітня особа несе відповідальність за шкоду, завдану нею іншій особі, відповідно до статті 1179 цього Кодексу. Згідно положень частин 1, 2 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути -4- кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Також встановлено, що 15 жовтня 2012 року [PERSON] підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно якої отримала кредитну картку "Універсальна", що також підтверджується Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду (а.с.12,13-14), однак на момент укладення даного правочину [PERSON] виповнилось лише повних 17 років, тобто кредитний договір було укладено з неповнолітньою фізичною особою в стані неповної цивільної дієздатності. Докази щодо надання згоди батьками [PERSON] на укладення цього кредитного договору в справі відсутні. Характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов'язок позичальника регулярно в обов'язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому відповідно до вимог закону у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників. У своїх запереченнях представник відповідача посилається на те, що кредитний ліміт Банком було збільшено з нульового до 300 гривень 13 грудня 2012 року, тобто після досягнення позивачем [PERSON] 18-річного віку, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на підставі договору б/н від 11 жовтня 2012 року. Крім того, представник відповідача вказує на те, що позивачу було відомо про встановлений ліміт, оскільки він був встановлений за її бажанням, що підтверджується її фото з картою у відділенні банку 13 грудня 2012 року, саме в той час коли було встановлено кредитний ліміт в сумі 300 гривень. Однак, фото з картою у відділенні банку, не є підтвердженням згоди позивача [PERSON] на встановлення їй ліміту. Жодного іншого документу на підтвердження зазначених обставин представником банку не додано. Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, суд вважає безпідставними доводи Банку щодо зміни кредитного ліміту з нульового значення до 300 грн. після досягнення позивачем повноліття, оскільки незалежно від часу надання банком кредитних коштів за даним договором, підставою відповідальності за ним є передусім умови письмового правочину, дійсність яких можлива лише від самого початку дії договору, а не внаслідок додержання певної умови, жодної із яких сторонами додатково не передбачено. Встановивши, що позичальник [PERSON], уклала кредитний договір із ПАТ КБ «ПриватБанк» у віці 17 років без згоди батьків та органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно, суд дійшов висновку, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України, а тому має бути визнаний недійсним. Що стосується клопотання про застосування строків позовної давності, то суд приходить до наступного висновку. Згідно пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК ( 435-15 )). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК (435-15 ) - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, хоч оспорюваний правочин вчинено 15 жовтня 2012 року, проте позивач довідалася про порушення свого права тільки 07 листопада 2017 року, коли до неї було пред'явлено Банком позов про стягнення заборгованості, а тому у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності - необхідно відмовити. Згідно статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стягнути з відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" на користь позивача [PERSON] сплачений судовий збір в розмірі 1280 грн..

Outcome: approved