Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

20.07.2018 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до ОСББ « Дніпробудівець-338» , третя особа - Четверта запорізька державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON], [INFO] є рідною дочкою [PERSON], яка померла [INFO].; про визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] ; про визнання за [PERSON] право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її дочки [PERSON], яка померла [INFO]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] померла [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про смерть [NUMBER], видане Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 7517. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] Спадкоємцями після померлої [PERSON] є: [PERSON] - мати спадкодавця, [PERSON] - донька спадкодавця, [PERSON] - чоловік спадкодавця. 06 лютого 2018 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] подана заява про прийняття спадщини за законом після померлої [INFO] матері - [PERSON], яка була зареєстрована за № 89 та на її підставі заведена спадкова справа № 32/2018. 06 лютого 2018 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] подана заява про прийняття спадщини за законом після померлої [INFO] доньки - [PERSON], яка була зареєстрована за № 90 та на її підставі заведена спадкова справа № 32/2018. 06 лютого 2018 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] подана заява про відмову від прийняття спадщини за законом на користь доньки - [PERSON], після померлої [INFO] дружини - [PERSON], яка була зареєстрована за № 91 та на її підставі заведена спадкова справа № 32/2018. 30 травня 2018 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] та [PERSON], кожною в окремості, подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] Постановою державного нотаріуса Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. від 30 травня 2018 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] - [PERSON], [INFO], на 2/3 (дві/третіх) частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] Постановою державного нотаріуса Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. від 30 травня 2018 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] - [PERSON], [INFO], на 1/3 (одну/третю) частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] Зазначені постанови державного нотаріуса Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. від 30 травня 2018 року мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] не наданий документ, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON], [INFO], на квартиру [ADDRESS] зареєстрований згідно чинного законодавства України, необхідний для видачі Свідоцтва про право на спадщину. Згідно ордеру № 568 від 15.07.1991 р., виданому виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів, спірна квартира була надана члену ЖБК «Днепростроевец» «[PERSON]» на сім'ю - одна особа на право заняття житлового приміщення житловою площею 19,6 кв.м, яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. Загальна площа квартири становить 37,96 кв.м. Згідно довідки об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпробудівець-338» від 25.01.2018 р. №3 [PERSON] була членом житлово-будівельного кооперативу № 338 «Дніпробудівець» до моменту створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпробудівець-338» згідно протоколу № 1 від 03 грудня 2016 р., та отримала там однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вартість квартири у сумі 10365,42 карб, виплачена повністю 25 грудня 1991 року. Незважаючи на те , що [PERSON] в повному обсязі сплатила пай за квартиру в ЖБК, вона не оформила належним чином своє право власності на квартиру та не отримала правовстановлюючий документ. Зазначені вище обставини перешкоджають [PERSON] та [PERSON] захистити свої спадкові права в позасудовий спосіб і є підставою для визнання за ними права власності на квартиру, розташованої за адресою [ADDRESS]. Крім того, у свідоцтві про смерть серії [NUMBER], видане Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 7517, прізвище померлої викладено як «[PERSON]», хоча фактично є «[PERSON]». 19.08.1988 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища, запис яких у свідоцтві про шлюб здійснено російською мовою «[PERSON]» та «[PERSON]». У свідоцтві про народження позивачки [PERSON] [NUMBER], виконаному російською мовою, батьками позивачки записані: «отец - [PERSON]» «мать - [PERSON]». 23.07.2009 р. позивачка [PERSON] отримала паспорт України [NUMBER], з якого вбачається, що працівниками Ленінського РВ УМВС України в Запорізькій області, які виписували і видавали позивачу паспорт, прізвище українською мовою вказали «[PERSON]». Таке ж прізвище вказано і в паспорті батька позички - «[PERSON]». Таким чином, щоб оформити право на спадщину позивачці [PERSON] необхідно встановити факт родинних відносин з матір'ю. Позивачі та їх представник, кожен в окремості, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив. Заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи від нього до суду не надходило. Представник третьої особи у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про проведення судового засідання без її участі. Відповідно до частини першої ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами статей 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з'явився у судове засідання без поважних причин. Статтею 210 ЦПК України визначено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»: - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об'єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України, наведених рішень Європейського суду з прав людини, взявши до уваги заяви позивачів та їх представника, а також з урахуванням того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин, суд у відповідності до статті 280 ЦПК України приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача по справі та ухвалою суду від 12 листопада 2018 року вирішено проводити заочний розгляд справи та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказах. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 липня 2018 року зазначену справу прийнято та відкрито провадження. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. (а.с. 33-34) 14 серпня 2018 року на запит суду від Четвертої запорізької державної нотаріальної контори до суду надійшла копія спадкової справи № 32/2018, заведеної після смерті [PERSON], померлої [INFO]. (а.с. 46-63) Ухвалою суду від 23 серпня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. (а.с. 64-65) Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, копію спадкової справи після смерті [PERSON], перевіривши інші докази, наявні в матеріалах справи, приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON], про що свідчить Свідоцтво про смерть [NUMBER], видане Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 7517. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] Спадкоємцями після померлої [PERSON] є: [PERSON] - мати спадкодавця, [PERSON] - донька спадкодавця, [PERSON] - чоловік спадкодавця. 06 лютого 2018 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] подана заява про прийняття спадщини за законом після померлої [INFO] матері - [PERSON], яка була зареєстрована за № 89 та на її підставі заведена спадкова справа № 32/2018. 06 лютого 2018 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] подана заява про прийняття спадщини за законом після померлої [INFO] доньки - [PERSON], яка була зареєстрована за № 90 та на її підставі заведена спадкова справа № 32/2018. 06 лютого 2018 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] подана заява про відмову від прийняття спадщини за законом на користь доньки - [PERSON], після померлої [INFO] дружини - [PERSON], яка була зареєстрована за № 91 та на її підставі заведена спадкова справа № 32/2018. 30 травня 2018 року до Четвертої запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] та [PERSON], кожною в окремості, подана заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [PERSON] Постановою державного нотаріуса Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. від 30 травня 2018 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] - [PERSON], [INFO], на 2/3 (дві/третіх) частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] Постановою державного нотаріуса Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. від 30 травня 2018 року відмовлено [PERSON] у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої [INFO] - [PERSON], [INFO], на 1/3 (одну/третю) частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] Зазначені постанови державного нотаріуса Четвертої запорізької державної нотаріальної контори Бережко С.М. від 30 травня 2018 року мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] не наданий документ, що посвідчує право власності спадкодавця [PERSON], [INFO], на квартиру [ADDRESS] зареєстрований згідно чинного законодавства України, необхідний для видачі Свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.ст.1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] мають право на спадкування за законом після смерті матері та доньки відповідно, як спадкоємці першої черги. Згідно ст.1218 Цивільного кодексу Україна до складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. У відповідності до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття. За вимогами ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов'язковим, коли об'єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов'язковій державній реєстрації. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. В свою чергу, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 року зі змінами «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім`я особи, яка померла, у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах проспадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленному цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Наказом Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» визначено, що одним із документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на нерухоме майно, є рішення суду про визнання права власності. Як роз'яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Враховуючи, що позивач не має можливості оформити спадкове майно відповідно до вимог законодавства, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на цемайно. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. При цьому, одним із способів захисту цивільного права є визнання права власності. Згіднозі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Згідно роз'яснення Міністерстваю стиції України №19/32-319 від 21.02.2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника повинно вирішуватися в cудовому порядку. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухомемайно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірненерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. У разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з'ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Матеріалами справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належала померлій [PERSON] на праві власності, що підтверджується наступними документами: -згідно ордеру № 568 від 15.07.1991 р., виданому виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів, спірна квартира була надана члену ЖБК «Днепростроевец» «[PERSON]» на сім'ю - одна особа на право заняття житлового приміщення житловою площею 19,6 кв.м, яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. Загальна площа квартири становить 37,96 кв.м.; -згідно довідки об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпробудівець-338» від 25.01.2018 р. №3 [PERSON] була членом житлово-будівельного кооперативу № 338 «Дніпробудівець» до моменту створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпробудівець-338» згідно протоколу № 1 від 03 грудня 2016 р., та отримала там однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вартість квартири у сумі 10365,42 карб, виплачена повністю 25 грудня 1991 року. Крім того, у свідоцтві про смерть серії [NUMBER], видане Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 7517, прізвище померлої викладено як «[PERSON]», хоча фактично є «[PERSON]». 19.08.1988 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища, запис яких у свідоцтві про шлюб здійснено російською мовою «[PERSON]» та «[PERSON]». У свідоцтві про народження позивачки [PERSON] [NUMBER], виконаному російською мовою, батьками позивачки записані: «отец - [PERSON]» «мать - [PERSON]». 23.07.2009 р. позивачка [PERSON] отримала паспорт України [NUMBER], з якого вбачається, що працівниками Ленінського РВ УМВС України в Запорізькій області, які виписували і видавали позивачу паспорт, прізвище українською мовою вказали «[PERSON]». Таке ж прізвище вказано і в паспорті батька позички - «[PERSON]». Таким чином, щоб оформити право на спадщину позивачці [PERSON] необхідно встановити факт родинних відносин з матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи у сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи, не зачіпають прав та законних інтересів третіх осіб, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved