Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

12.08.2021 позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в обгрунтування якого вказує, що на її користь з [PERSON] рішення суду було стягнуто заборгованість у розмірі 111902 грн, три відсотки річних у розмірі 6612,94 грн, інфляційні витрати у розмірі 86164,54 грн, упущену вигоду у сумі 38606 грн. Рішення набрало законної сили. Повний розрахунок за рішенням суду [PERSON] отримала 01.11.2019. На думку позивача відповідач має сплатити 3% річних, інфляційні витрати та упущену вигоду за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 23.10.2015 по дату остаточного розрахунку тобто по 31.10.2019. у зв`язку з чим [PERSON] просить стягнути з [PERSON] 3% річних за 1470 днів прострочки у розмірі 13520,20 грн, інфляцію - 53712,96 грн, упущену вигоду у сумі 78409,73 грн. 29.01.2021 представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого вказано, що позивачем порушено строк позовної давності. Позивач звернувся з позовом про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних витрат та упущеної вигоди за період з 22.10.2015 по 31.10.2019. Позов подано 12.08.2020. Задоволенню підлягають вимоги за період з 12.08.2017 по 31.10.2019. Упущену вигоду позивачем не доведено належними доказами, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позов, просила задовольнити, з підстав, викладених у ньому, зазначила, що їй необхідні кошти на лікування, оскльки вона людина похилого віку. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, з підстав викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, уповноважив представника [PERSON] представляти його інтереси в суді. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, просила застосувати строк позовної давності , при ухвалені рішенні врахувати відзив на позовну заяву. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.07.2016 у справі №642/8848/15 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 111902 грн, 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 6612 грн 94 коп, суму інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 86164 грн 54 коп., суму упущеної вигоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 38606 грн. 19 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 2432 грн 85 коп., а також витрати, пов`язані з розглядом судової справи, а саме витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 278 грн 40 коп. Зазначене заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова набрало законної сили 11.11.2016. Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем фактично рішення суду про стягнення заборгованості відповідачем [PERSON] виконано 01.11.2019. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно приписів ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частина 2,5 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти а також рішення суду. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовому висновку Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14. Верховний Суд України у постанові № 10/557-26/155 вказав, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, належними сплаті кредитору. Отже, інфляційні нарахування на суму боргу і відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання. Чинне законодавство виходять з того, що втрати внаслідок інфляційних процесів за своєю правовою природою не тотожні неустойці (штрафу, пені), їх потрібно розцінювати як суму знецінення грошових коштів за прострочення грошового зобов`язання за певний період, і вони є невід`ємною складовою основного боргу. При цьому індекс інфляції враховується при простроченні виконання грошового зобов`язання у всіх випадках і кредитор має право на збереження реальної величини не отриманих своєчасно грошей. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно приписів ч. 2 ст. 625 ЦК, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції, розрахунок проводиться на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Звертаючись до суду з позовом позивач просить стягнути три відсотки річних та інфляційні витрати за період з 22.10.2015 та по 31.10.2019. В судовому засіданні представником відповідача заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13. Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Отже, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства. Представником відповідача заявлено про строк позовної давності у відзиві, поданому 29.01.2020, також представник відповідача у судовому засіданні наголошував про застосування позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову саме з підстав пропуску строку позовної давності. Як вбачається з позовної заяви позивач просить стягнути три відсотки річних, інфляційні витрати, упущену вигоду за період з 22.10.2015 по 31.10.2019. При цьому з позовом звертається до суду 12.08.2020. Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а статтею 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, а позивач та його представник не звертались до суду з клопотанням про поновлення строку, суд приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до даних правовідносин. До подібних висновків дійшов Верховний Суд зокрема у постановах від 28 жовтня 2019 року по справі № 504/3286/15-ц, від 02 жовтня 2019 року по справі № 202/821/16-ц, від 17 жовтня 2019 року по справі № 141/1105/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду". Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЦК України нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Саму наявність в ЦК України інституту позовної давності, з урахуванням наведеної практики Суду (джерела права), слід вважати тим випадком, встановленим законом, коли нездійснення у визначений строк права на захист припиняє цивільне право, що порушене. Таким чином, позовна давність це виняток (встановлений законом) із загального правила, передбаченого ч. 2 ст. 20 ЦК України. Із закінченням позовної давності погашається право на захист, внаслідок матеріальне право стає незахищеним. Зі спливом позовної давності суб`єктивне право припиняє своє існування. Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, який є підставою для відмови у позові відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту. Враховуючи, що закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволені позову та відповідач звернувся до суду із такою заявою, то суд дійшов висновку, що в задоволені позову в частині стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за період з 23.10.2015 по 11.08.2017 слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Разом з тим, позовні вимоги [PERSON] за період з 12.08.2017 по 31.10.2019 про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних витрат підтягають задоволенню, виходячи з вищезазначеного. При цьому три відсотки річних розраховуються за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]. Дата початку нарахувань - 12.08.2017, дата закінчення нарахувань 31.10.2019, відсоткова ставка 3%. За період з 12.08.2017 по 31.10.2019 минуло 811 днів. 11902,00 грн *3%/100%/365 днів*811 днів =7459,11 грн. Інфляційні витрати розраховуються за наступною формулою [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] При цьому сукупний індекс інфляції за серпень 2017 по жовтень 2019 становить 118,03. Інфляційні збитки за вказаний період становлять 20175,93 грн. Вирішуючи питання про стягнення упущеної вигоди за період з 23.10.2015 по 31.10.2019 суд виходить з наступного: Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та збитками позивача. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки. Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №205/5667/16-ц (провадження №61-14640св19). На підтвердження вимог про стягнення упущеної вигоди позивачем [PERSON] надано довідку АТ КБ «ПриватБанк» про те, що вона мала депозитні угоди, вказані в додатку №1. З зазначеної довідки та додатку №1 вбачається, що [PERSON] дійсно мала депозитні рахунки в АТ КБ «ПриватБанк». Проте, зазначена довідка підтверджує тільки наявність депозитних угод, та не підтверджує того, що [PERSON] повинна була отримати доходи, а неправомірні дії відповідача, які полягали у невиконанні рішення суду, стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила її можливості отримати прибуток Враховуючи, що позивачем не представлені суду докази, що відповідають вимогам ст.ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження реальної можливості отримати дохід у вказаному розмірі та його неотримання у зв`язку з неправомірними діями (бездіяльністю) винної особи, клопотання про витребування відповідних доказів судом позивачем не заявлені, за таких підстав суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. До позовних вимог про стягнення упущеної вигоди судом не застосується позовна давність , оскільки ч. 1 ст. 261 ЦК України визначає, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого він звернувся до суду з позовом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволених вимог. Позовні вимоги задоволено на 19%, сплачена сума судового збору підлягає стягненню у розмірі 19% від сплаченої суми, тобто 276,70 грн (1456,44*19%) На підставі викладеного,

Outcome: partial