Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

16 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про про визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування своїх вимог вказав, що [INFO] року помер - [PERSON], смерть якого було зареєстровано Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області, про що зроблено запис за №14. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить право на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] За життя спадкодавець заповіту не склав, тому в силу ст. 529 ЦК УРСР право на спадкування за законом у першу чергу отримала дружина [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини, тобто на день смерті спадкодавця, проживали однією сім'єю та була зареєстрована за даною адресою, тобто фактично вступила в управління спадковим майном. [INFO] року в с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області померла [PERSON], про що Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області в Книзі реєстрації смертей 14.12.2007 року зроблено відповідний актовий запис за №33 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. За життя спадкодавець склала заповіт, яким заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, що на день смерті буде належати їй і на що вона законом матиме право заповіла [PERSON] повністю. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом звернення до державної нотаріальної контори у визначений законом строк, з заявою про прийняття спадщини. [INFO] року [PERSON] померла в м. Миколаєві, про що Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області складено відповідний актовий запис №1313 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. В силу ст. 1261 ЦК України [PERSON], як спадкоємець першої черги звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON] На виконання вимог чинного законодавства, [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину законом, для чого надав нотаріусу договір купівлі - продажу. Нотаріус, ознайомившись з документами, відмовила в прийнятті наданих ним документів, пояснивши, що договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS], посвідчений секретарем виконавчого комітету Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області від 09.07.1958 року, зареєстрований в книзі для запису нотаріальних дій за №71, укладений між [PERSON] та [PERSON] не був зареєстрований в МБТІ та неможливо встановити точну адресу спадкового майна. Крім того, жодний з зазначених вище спадкоємців за життя не отримав свідоцтво про право на спадщину. На підставі цього нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії, а саме, видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендувала звернутися до суду. Враховуючи те, що [PERSON] не може іншим чином захистити свої спадкові права, встановити факт прийняття [PERSON] спадщину після чоловіка [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, а ці факти мають для нього юридичне значення як такі, що породжують його право на спадкування, він змушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю в тому ж обсязі і з тих же підстав. Представник відповідача Широколанівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області Чорній Л.А. в судове засідання не з'явилася, до суду надійшла заява про визнання позову та розгляд справи у відсутність представника. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, суд приходить до переконання, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі - продажу від 9 липня 1958 року, який було посвідчено секретарем виконавчого комітету Широколанівської сільської ради Миколаївської області і зареєстровано в реєстрі за №71, [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок з всіма господарчими будівлями, що до нього примикаються і які знаходяться в с. Широколанівка за 3000 карбованців. [INFO] року в с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області помер [PERSON], смерть якого зареєстровано Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області про що в книзі реєстрації актів про смерть 02 червня 1994 року зроблено запис за №14 та видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] /а.с.-6/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина до складу якої увійшли усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Зокрема, право на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] За життя спадкодавець заповіту не склав, тому спадкоємство здійснюється за законом. Згідно Довідки Державного нотаріального архіву Миколаївської області від 20.09.2018 року №1175/01-21-2, відсутня інформація щодо заведення спадкової справи після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Крім того було отримано довідки від Веселинівської державної нотаріальної контори від 14.08.2018 року №561/01-16 та від 14.08.2018 року №560/01-09 та Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру, - та встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, не відкривалася. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] [PERSON] 28. 09.1951 року одружився на [PERSON] (рос. мовою), після чого остання змінила прізвище на «[PERSON]» /а.с.27/. Згідно ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема ч. 2 вказаної статті передбачає у судовому порядку можуть бути встановленні також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» N 5 від 31.03.95 встановлено, що заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом». Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місце відкриття - останнє постійне місце проживання спадкодавця. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР «При спадкуванні за законом спадкодавцями першої черги є, в рівних частках діти ( у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого». Статтею 548 ЦК УРСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини». Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. На час відкриття спадщини [PERSON] постійно проживала разом з [PERSON], що підтверджується довідкою виданою виконкомом Широколанівської сільської ради №923 від 04.10.2011 року в тому, що [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 1960 року до дня смерті [INFO] року. Знятий з реєстраційного обліку, як померлий. За цією адресою разом з померлим на момент його смерті була зареєстрована з 1960 року і проживала по [INFO] року дружина [PERSON]. Знята з реєстраційного обліку, як померла. Таким чином, суд приходить до висновку, що заява в частині встановлення факту фактичного прийняття спадщини є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню, а факт вступу [PERSON] в управління та володіння спадковим майном, встановленим. Що ж стосується визнання права власності на житловий будинок встановлено наступне. [INFO] року померла [PERSON] в с. Широколанівка Веселинівського району Миколаївської області, про що Широколанівською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області в Книзі реєстрації смертей 14.12.2007 року зроблено відповідний актовий запис за №33 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. За життя спадкодавець склала заповіт, яким заповіла все своє майно - [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] (рос. мовою), [INFO] серії [NUMBER], в графі батьки зазначено: батько [PERSON], мати - [PERSON] (рос. мовою) /а.с.28/. Відповідно до Актового запису про шлюб №07 від 16.09.1972 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на "[PERSON]". Виходячи з наведеного підтверджується родинний зв'язок між [PERSON] та [PERSON] (мати - донька). [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання заяви 09.04.2008 року, через приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] у визначений законом строк. Відповідно до листа Веселинівської філії КП МБТІ за замовою №195 від 19.07.2011 року [PERSON] було проведено поточну інвентаризацію та взято до відома договір купівлі - продажу будинку від 09.07.1958 року. Згідно технічного паспорту користувачем житлового будинку в [ADDRESS] є [PERSON]. [INFO] року [PERSON] померла в м. Миколаєві, про що Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області складено відповідний актовий запис №1313 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] За життя [PERSON] заповіту не склала, тому право на спадкування в першу чергу отримав її син, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] де в графі мати зазначена [PERSON] (рос. мовою). [PERSON] прийняв спадщину шляхом подання 02.10.2017 року заяв приватному нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу Юрловій Т.Г. у визначений законом строк. При звернені до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину законом, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1217, 1223 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст. 1220 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Крім того, ст.ст.1218, 1268 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, і що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як зазначено вище, згідно договору купівлі - продажу від 9 липня 1958 року, який було посвідчено секретарем виконавчого комітету Широколанівської сільської ради Миколаївської області і зареєстровано в реєстрі за №71, [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок з всіма господарчими будівлями, що до нього примикаються і які знаходяться в с. Широколанівка за 3000 карбованців. Статтею 3 Положення про державний нотаріат Української РСР, затвердженого Постановою Ради міністрів Української РСР від 26.12.1956 року №1536 (чинного на момент виникнення правовідносин) (далі - Положення №1536) передбачено, що в населених пунктах, де нотаріальні контори не організовані, певні нотаріальні дії, зазначені в ст. 13 цього Положення, учиняють виконавчі комітети міських, районних, селищних і сільських Рад депутатів трудящих. Відповідно до ст. 13 Положення №1536, Виконавчі комітети міських, районних, селищних і сільських Рад депутатів трудящих у населених пунктах, де нема нотаріальних контор, учиняють для осіб, які проживають на підпорядкованій даній Раді території, з додержанням ст. 4 цього Положення, такі нотаріальні дії: 1. П о с в і д ч у ю т ь: а) договори на суму не більш 3000 карбованців: б) заповіти; в) довіреності, крім довіреностей на учинення дій за кордоном; г) особистість одержувачів поштової і телеграфної кореспонденції. Судом було витребувана з Веселинівської філії ММБТІ інвентаризаційну справу на домоволодіння за адресою [ADDRESS], та встановлено, що в матеріалах інвентаризаційної справи наявний договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, проведена поточна інвентаризація, а отже будинок можливо ідентифікувати, та йому належить номер 32. Відповідно до абз.8 п. 3.1 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за №6 «Про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування», Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Згідно п. 7 Розділу ІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року (далі - Інструкція), Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. Відповідно до Додатку 1 пунктів 19 та 20 Інструкції, правовстановлюючим документом, на підставі якого провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР є: Пункт 19. Договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь), а також договори про відчуження будинків (домоволодінь) на умовах довічного користування, посвідчені місцевими Радами депутатів трудящих в межах їх компетенції; Пункт 20. Договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь) в сільській місцевості, посвідчені сільськими Радами до видання постанови Ради Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 року "Про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів про відчуження будівель у сільських місцевостях" Також в абз.22-27 п. 3.1 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року за №6 «Про узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Як зазначено в п.3.3. Пленуму №6, всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Крім того, відповідно до п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за №582/5773 (із змінами та доповненнями), не належать до самочинного будівництва: індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року. Відповідно до п. 1 Пленуму №6, При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК ) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК ), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК ) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК ). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Виходячи з вищенаведеного, [PERSON] належав на праві власності житловий будинок [ADDRESS] Веселинівського району Миколаївської області, який після його смерті успадкувала його дружина [PERSON], яка за життя не переоформила правовстановлюючих документів на себе. В свою чергу після смерті [PERSON] право власності на будинок успадкувала за заповітом її донька - [PERSON], яка за життя теж не встигла оформити право власності на себе. Та вже після смерті [PERSON] право на спадкування за законом вказаного будинку отримав її син - [PERSON]. Отже, вищезазначені обставини перешкоджають позивачу оформити право на спадщину в позасудовому порядку, а визнання позову відповідачем не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд прийшов до переконання про задоволення позову.

Outcome: approved