Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

[PERSON] в особі уповноваженого представника [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу за договором про добровільне відшкодування боргу, суми неустойки за порушення договірних зобов`язань та вдшкодування моральної шкоди в солідарному порядку. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 06.08.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про добровільне відшкодування боргу, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язався повернути кредитору грошові кошти в загальній сумі - 1500 євро, зокрема: в строк до 25.08.2016 року в сумі 750 євро, в строк до 25.09.2016 року - решта 750 євро, та сплатити відсотки за користування коштами, що стверджується підписами сторін договору. 01.12.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким останній передав [PERSON] права вимоги до [PERSON] за договором про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 року. Позивач зазначає, що на адресу [PERSON] було надіслано повідомлення про відступлення прав вимоги та повідомлено про заміну Кредитора за вищевказаним договором, а також надіслано копію договору та акту про відступлення прав вимоги. 05.12.2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким поручитель несе відповідальність за невиконання боржником договору про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 року. Однак, взяті на себе зобов`язання, щодо повернення грошових коштів та сплати відсотків за користування коштами відповідач [PERSON] не виконав. [PERSON] порушив терміни повернення грошових коштів та сплати відсотків за користування коштами . Враховуючи, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань за договором, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка перед позивачем по договору про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 року становить 2479,92 євро, з яких: 1500 євро основна сума боргу, 375 євро - неустойка (пеня) за кожен день прострочення зобов`язання та 604,92 євро - відсотки за користування коштами за період з 06.08.2016 р. по 07.12.2016 р. по курсу НБУ на дату ухвалення судового рішення , яку позивач просив стягнути на його користь із відповідача [PERSON] . Окрім того, позивач вказує на те, що відповідно до п.2.1 договору поруки від 05.12.2016 року, в разі невиконання боржником зобов`язань за договором від 06.08.2016 року, поручитель відповідає перед кредитором в межах суми 100 євро. Оскільки, Відповідачі неодноразово порушували умови укладених договорів до теперішнього часу не сплативши жодного платежу за договором та уникають позасудового вирішення справи, позивач просить стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на його користь завдану моральну шкоду в сумі 100 євро по курсу НБУ на дату ухвалення рішення. В ході розгляду справи, 18 лютого 2019 р. позивач, скориставшись наданими їй правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 р. в сумі 9523,46 євро, яка складається: 1500 євро основна сума боргу, 3378,75 євро - неустойка (пеня) за кожен день прострочення зобов`язання та 4644,71 євро - відсотки за користування коштами за період з 06.08.2016 р. по 15.02.2019 р., по курсу НБУ на день ухвалення судового рішення, а також стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 100 євро по курсу НБУ на день ухвалення судового рішення. Вимоги заяви обгрунтовані тим, що відповідачами умови договору про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 р. та договору поруки від 05.12.2016 р. не виконуються,а відтак збільшився розмір заборгованості за відсотками і пенею. В ході розгляду справи, 05 березня 2019 р. позивач [PERSON] , скориставшись наданими їй правами подала до суду заяву про залишення позову в частині стягнення коштів з поручителя [PERSON] без розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином , подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується зворотніми повідомленням про вручення йому поштового відправлення за № 8800024505125, та зворотнім повідомленням яке повернулося на адресу суду з відміткою Укрпошти «інші причини» за № 8800024711795. Відповідно до п. 99 постанови КМУ від 05.03.2009 № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату. У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення. Відповідно до п.п. 116, 117 розділу "Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів" постанови КМУ від 05.03.2009 № 270 "Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку", у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання судової повістки відповідачем таповернення їх до суду з відповідними помітками є наслідками діяння (бездіяльності) відповідача щодо їх належного отримання . Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 05.12.2017 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у його відсутності; 21.06.2018 року позивач [PERSON] подав до суд заяву про відвід судді Монич О.В.; 15.06.2018 року позивач [PERSON] подав до суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи; 15.08.2018 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву про стан розгляду заяви про відвід судді; 18.02.2019 року позивачем [PERSON] подано до суд заяву про збільшення позовних вимог; 05.03.2019 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву про залишення позову в частині стягнення коштів з поручителя без розгляду. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 21.08.2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Монич О.В. відкрито провадження у справі № 308/7364/17 та призначено справу до судового розгляду. 05.06.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду позов залишено без розгляду. 26.06.2018 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою. 05.07.2018 року ухвалою апеляційного суду Закарпатської області призначено справу до розгляду в суді апеляційної інстанції. 23.07.2018 року постановою апеляційного суду Закарпатської області ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 05.06.2018 р. скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 30.11.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду справу № 308/7364/17 прийнято суддею Бенца К.К. до свого провадження. 20.06.2019 р. ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву в частині заявлених позовних вимог до [PERSON] залишено без розгляду. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 06.08.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про добровільне відшкодування боргу, відповідно до умов якого, [PERSON] засвідчив, що на момент укладення договору він заборгував [PERSON] грошові кошти в сумі 1500 євро, які зобов`язався протягом двох місяців , в порядку передбаченими умовами договору, повернути Кредитору [PERSON] , а кредитор взяв на себе зобов`язання в разі своєчасного повернення коштів боржником ненараховувати жодних відсотків та штрафних санкцій, що стверджується договором про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 року, копія якого приєднана до матеріалів справи . Відповідно до п. 1.3 умов договору сторони домовились про наступний порядок повернення коштів: до 25.08.2016 року Боржник сплачує Кредитору 750,00 євро, а в строк до 25.09.2016 року - решта суми боргу в розмрі 750,00 євро. Згідно п. 1.6 договору , сторони домовились, що в разі невиконання Боржником умов Договору, на всю суму боргу визначену в п.1.1. Договору будуть нараховуватися проценти за користування коштами у розмірі 10% місячних. При цьому проценти будуть нараховуватися починаючи з дня укладення цього договору до моменту повернення всього боргу. Згідно п. 1.9 договору , сторони домовились, що в разі невиконання чи неналежного виконання Боржником грошових зобов`язань згідно умов Договору , Кредитор має право вимагати від Боржника сплати неустойки (пені) в розмірі 0,25% від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення повернення грошових коштів. Пунктом 3.1. Договору від 06.08.2016 року встановлено, що договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Cудом встановлено, що 01.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким останній передав [PERSON] права вимоги до [PERSON] за Договором про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 року. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Таким чином укладенням договору цесії відбулася заміна кредитора за правочином, який був укладений між [PERSON] (Первісним кредитором) з однієї сторони та [PERSON] (Боржником) з іншої сторони. На адресу [PERSON] було надіслано повідомлення про відступлення прав вимоги та повідомлено про заміну Кредитора за вищевказаним Договором, а також надіслано копію договору та акту про відступлення прав вимоги (зазначене стверджується описом вкладення до поштового конверта, копія якого додається). Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Отже, внаслідок укладання договору про добровільне відшкодування боргу між сторонами виникли цивільні права та обов`язки. Тобто між сторонами виникли правовідносини стосовно укладеного між сторонами договору про добровільне відшкодування боргу. Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до статей 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань), які повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповід-но до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України). Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Як встановлено судом, укладаючи договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд та визначаючи його умови. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Також частиною 1 ст. 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір про добровільне відшкодування боргу був підписаний відповідачем власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України , про що свідчать їх підписи на договорі. За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] зобов`язання за договором про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 року . За змістом ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як свідчать матеріали справи, відповідач всупереч умовам договору, свого зобов`язання в частині здійснення повернення боргу в сумі 1500, 00 євро не виконав, що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, що стало наслідком виникнення у останнього заборгованості за договором від 06.08.2016 року, яка згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, станом на 15.02.2019 року перед позивачем по договору про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 року становить 9523,46 євро, яка складається: 1500 євро основна сума боргу, 3378,75 євро - неустойка (пеня) за кожен день прострочення зобов`язання та 4644,71 євро - відсотки за користування коштами за період з 06.08.2016 р. по 15.02.2019 р. Відповідач не спростував вказаний розрахунок заборгованості, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання настав, приймаючи до уваги те, що доказів повернення боргу в сумі 1500, 00 євро станом на день розгляду справи відповідачем не надано, не надано будь-яких інших доказів у підтвердження відсутності його обов`язку зі сплати заявленої в позові заборгованості, у зв`язку з чим суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 року у розмірі 1500, 00 євро , з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Суд відзначає, що будь-яких доказів щодо повернення відповідачем позивачу боргу в сумі 1500,00 євро , сторонами спору до суду не подано. Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача суму нарахованих відсотків за користування коштами за період з 06.08.2016 року по 15.02.2019 року в розмірі 4644,71 євро . Нарахування відсотків передбачені умовами договору про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 р. Враховуючи, що у правовідносинах сторін даного спору має місце допущене з боку відповідача порушення грошового зобов`язання за Договором, позивачем правомірно у відповідності до п. 1.6 договору заявлені вимоги про стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування коштами за період з 06.08.2016 року по 15.02.2019 року. Водночас , cуд, перевіривши розрахунки нарахованих відсотків за користування коштами за період з 06.08.2016 року по 15.02.2019 року у розмірі 4644,71 євро , визнає їх арифметично не вірними та не обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача нарахованих відсотків за користування коштами за період з 06.08.2016 року по 15.02.2019 року підлягає задоволенню в сумі 4554,71 євро. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 3378,75 євро пені, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Приписами ст. 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 1.9. договору сторони передбачили, що в разі невиконання чи неналежного виконання Боржником грошових зобов`язань згідно умов Договору , Кредитор має право вимагати від Боржника сплати неустойки (пені) в розмірі 0,25% від суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення повернення грошових коштів. Судом встановлено, що відповідачем у визначений договором строк свого обов`язку в частині повернення коштів позивачу не виконано чим допущено прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням зобов`язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені. Дії відповідача є порушенням вимог договору, тому є підстави для застосування відповідальності за умовами Цивільного кодексу України . Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд встановив, що останній є обґрунтованимта арифметично вірним, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 3378,75 євро підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, яку позивач оцінює у сумі 100,00 євро, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Між сторонами виникли правовідносини щодо порушення зобов`язального права. Правові наслідки порушення зобов`язального права передбачені нормами ст. 611 ЦК України. Згідно ст. 611 ЦК України - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Із змісту договору про добровільне відшкодування боргу від 06.08.2016 р. вбачається, що договором не передбачено стягнення моральної шкоди за невиконання зобов`язання, вказане не передбачено і законом. Із огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають до задоволення. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» , Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України , а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц) Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивач за подання позову звільнена від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір . На підставі викладеного,

Outcome: partial