Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. 1. У липні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , що діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , за участю третьої особи: Служби у справах дітей Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги наступним. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на власності від 17.02.2004 року виданого ВАТ "Донбасенерго" ВЕП "Слов`янськкомуненерго", та 1/2 частка квартири на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2014 року, після померлого чоловіка виданого Державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Козєєвою С.М. № 143/2011, зареєстровано в реєстрі №360. Відповідач по справі [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) є донькою позивачки, 22.02.2005 року вона зареєструвала шлюб та змінила прізвище на " [PERSON] ". Після чого разом з чоловіком виїхала в місто Бєлгород на постійне місце мешкання. [INFO] відповідач народила сина, [PERSON] та зареєструвала його у вище зазначеній квартирі по місту власної реєстрації. Отже, відповідачі за вказаною адресою не проживають з 2005 року, повертатись та проживати в зазначеній квартирі не бажають. У зв`язку з чим, просить суд, усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 2. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволені. 3. Представник третьої особи Служби у справах дітей Миколаївської міської територіальної громади Краматорського району Донецької області в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 4. Відповідач [PERSON] , що діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги визнали, не заперечували проти визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . ІІІ. Процесуальні дії у справі. 5. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 6. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності, належить квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на власності від 17.02.2004 року виданого ВАТ "Донбасенерго" ВЕП "Слов`янськкомуненерго", та 1/2 частка квартири, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2014 року, після померлого чоловіка виданого Державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Козєєвою С.М. № 143/2011, зареєстровано в реєстрі №360 (а.с.4-6). 7. Зі свідоцтва про народження Серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] (а.с.9-10), а [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] (а.с.11). 8. Відповідно до акту про фактичне проживання № 4068 від 09.02.2021 року, складений депутатом Миколаївської міської ради та засвідченим сусідами - [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак фактично з 2005 року не мешкають за вказаною адресою, їх особисті речі в квартирі відсутні (а.с.14). V. Оцінка Суду. 9. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. 10. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права. 11. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. 12. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). 13. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). 14. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. 15. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 16. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. 17. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). 18. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. 19. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). 20. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 21. У відповідність до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. 22. Згідно п. 40 рішення ЄСПЛ в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. 23. Статтею 386 ЦК України, встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 24. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. 25. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. 26. Згідно до ч. 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме-подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 27. В той же час, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь- яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. 28. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартиру тощо, від будь- яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові №6-709цс16 від 16.11.2016 року. 29. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. 30. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. 31. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла чотирнадцяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. 32. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. 33. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. 34. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не мешкає. Залишення малолітньої дитини зареєстрованою в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. 35. Враховуючи, що суд дійшов до висновку, що [PERSON] , втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та [PERSON] є її сином, залишили постійне місце проживання разом з матір`ю, суд вважає, що [PERSON] , [INFO] , слід також визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 36. Позивач не вимагає компенсації за понесені ним судові витрати.

Outcome: approved