Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в інтересах якого діє законний представник - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, Оболонський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі також зареєстроване місце проживання колишніх співвласників цього нерухомого майна: [PERSON] , [PERSON] . Також за адресою: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] - [PERSON] . Посилаючись на те, що у зв`язку з набуттям нею у власність квартири [ADDRESS] , право користування відповідачів указаним житловим приміщенням припинилось, [PERSON] просила суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування згаданою квартирою. Відповідач [PERSON] , яка є також законним представником малолітнього [PERSON] , подала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначила, що 30 січня 2018 року відповідач [PERSON] , яка на той час перебувала в квартирі [ADDRESS] , була примусово виселена з житла, а інші відповідачі - позбавлені можливості користуватись ним. Також відповідач вказала, що розмір заборгованості за кредитом, у рахунок погашення якої було звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS] становив 1014498,17 грн, натомість рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31 березня 2010 року у справі №2-884/2010 стягнуто заборгованість за кредитом у сумі 513175,83 грн. [PERSON] зазначила, за приписами ст. 109 ЖК Української РСР відповідачі не можуть бути позбавлені права користування квартирою [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки ця квартира була придбана не за рахунок кредиту. З цих підстав [PERSON] просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] відзиви на позовну заяву не подали. Треті особи пояснення на позовну заяву чи відзив [PERSON] до суду не подали. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя. Відповідачі [PERSON] , яка також є законним представником відповідача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та представники відповідача [PERSON] , у судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог. Представник третьої особи Оболонський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві у судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за відсутності її представника. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] , який був сусідом відповідачів, показав, що вранці 30 січня 2018 року [PERSON] повідомила, що її виселяють. Інших відповідачів при цьому не було. Силу до [PERSON] ніхто не застосовував. Речі з квартири вантажили і вивозили молоді люди спортивної зовнішності. Поліції на місці події не було. Суд, заслухавши вступні слова представника позивача, відповідачів, представників відповідача [PERSON]., представника третьої особи Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. 05 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банком "ПРАВЕКС-БАНК" (далі - АКБ "ПРАВЕКС-БАНК"), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "ПРАВЕКС-БАНК" (далі - ПАТ "КБ "ПРАВЕКС-БАНК"), та [PERSON] укладено договір про відкриття кредитної лінії №781-002/07Ф, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 565600,000 грн на строк з 05 жовтня 2007 року до 05 жовтня 2017 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 14,99% річних. 09 жовтня 2007 року для забезпечення виконання позичальником зобов`язань, узятих на себе за договором про відкриття кредитної лінії від 05 жовтня 2007 року №781-002/07Ф, [PERSON] та [PERSON] передали АКБ "ПРАВЕКС-БАНК" в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] , про що між сторонами було укладено договір іпотеки №781-002/07Ф (т. 1, а. с. 82-86). Судом з`ясовано, що 26 травня 2017 року ПАТ "КБ "ПРАВЕКС-БАНК" відступило на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Авістар" (далі - ТОВ "Фінансова компанія "Авістар") право вимоги до боржника [PERSON] за договором про відкриття кредитної лінії від 05 жовтня 2017 року №781-002/07Ф та право вимоги до іпотекодавців [PERSON] , [PERSON] за договором іпотеки від 09 жовтня 2007 року №781-002/07Ф. У свою чергу ТОВ "Фінансова компанія "Авістар" набуте ним право вимоги відступило товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінтайм Капітал" (далі - ТОВ "Фінансова компанія "Фінтайм Капітал"). 27 жовтня 2017 року між [PERSON] (новий кредитор) та ТОВ "Фінансова компанія "Фінтайм Капітал" (первісний кредитор) укладено договір №2710/17-2, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги до боржника [PERSON] за договором про відкриття кредитної лінії від 05 жовтня 2017 року №781-002/07Ф (т. 1, а. с. 9-15). Цього ж дня ТОВ "Фінансова компанія "Фінтайм Капітал" відступило на користь [PERSON] право вимоги за договором іпотеки від 09 жовтня 2007 року №781-002/07Ф (т. 1, а. с. 19-20). 28 грудня 2017 року іпотекодержатель [PERSON] відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" задовольнила забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] (т. 1, а. с. 21-22). У цивільному законодавстві України діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно (ч. 2 ст. 328 ЦК України). На час розгляду справи відсутні дані про визнання незаконним набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , встановлене рішенням суду. У згаданій квартирі зареєстроване місце проживання її попередніх власників [PERSON] , [PERSON] , а також сина [PERSON] - [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] - [PERSON] (т. 1, а. с. 23, 34, 36, 37). Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №235/9835/15-ц, від 30 січня 2020 року у справі №569/1478/18 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За положеннями п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника. Таким чином, власник житла вправі вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення. Позаяк [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , вона вправі вимагати визнання попередніх власників цього об`єкта нерухомості - [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житлом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, право члена сім`ї власника на користування жилим приміщенням є сервітутним правом, яке відповідно до сталої практики Верховного Суду України та Верховного Суду існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно та припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Тобто, виникнення прав членів сім`ї власників квартири на користування нею та обсяг цих прав залежать від наявності у власників квартири права власності на неї, а припинення права власності на квартиру припиняє право членів сім`ї колишнього власника на користування цією квартирою. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не є членами сім`ї позивача, [PERSON] спільним побутом із ними не пов`язана, а тому право користування відповідачів [PERSON] , [PERSON] квартирою [ADDRESS] підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі №243/7004/17-ц, від 16 жовтня 2019 року у справі №243/9627/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі №766/12748/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі №686/11782/17-ц. Безпідставними є доводи законного представника малолітнього [PERSON] про порушення конституційного права на житло цієї дитини, оскільки остання не мала прав на спірну квартиру під час передачі її в іпотеку банку, її місце проживання усупереч п. 1.7 договору іпотеки від 09 жовтня 2007 року №781-002/07Ф було зареєстровано у квартирі без відповідного дозволу іпотекодержателя, а право користування малолітньою дитиною спірною квартирою припинено внаслідок переходу права власності на житло до нового власника на підставі договору іпотеки, який укладено її матір`ю, як іпотекодавцем (зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, який міститься у постанові 25 квітня 2018 року у справі №756/1727/16-ц). Також суд ураховує те, що батько малолітнього [PERSON] має право користування квартирою [ADDRESS] , де зареєстроване його місце проживання (т. 1, а. с. 132, 173), а тому відповідно до приписів ст. 29 ЦК України дитина має право на проживання у цьому житлі. Також суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] та її представників з покликанням на ст. 109 ЖК Української РСР щодо неможливості позбавлення відповідачів права користування квартирою [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення, оскільки ця квартира була придбана не за рахунок кредиту. Так, за нормою ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, придбаного не за рахунок кредиту. Однак у цій справі не заявлено вимог про виселення відповідачів, оскільки на момент пред`явлення позову вони не проживали у квартирі [ADDRESS] , а тому наведена законодавча норма застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. У частині вимог [PERSON] про зняття відповідачів з реєстрації місця проживання суд відмовляє, позаяк такі здійснює відповідний орган реєстрації, який не вказаний відповідачем у справі та до нього не заявлено жодних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 768,40 грн: по 176,20 грн з [PERSON] , [PERSON] , а з [PERSON] - 352,40 грн (як відповідача та законного представника малолітнього [PERSON] ).

Outcome: partial