Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом, в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог за уточненою позовною заявою від 03.08.2017 року (а.с.60-62) просила суд стягнути на її користь із ТОВ "ОПТТОРГ-15" заробітну плату за травень у розмірі 3410,25 грн. і суму середнього заробітку на весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 10193,28 грн., усього разом: 13603,53 грн. та сплачений позивачем судовий збір в розмірі 640,00 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначила, що вона з 29 грудня 2016 року по 03 травня 2017 року працювала на Товаристві з обмеженою відподальністю "Оптторг-15" на посаді заступника керуючого магазину "Делві". Після її звільнення з роботи ТОВ "Оптторг-15" не виплатило належну їй заробітну плату за травень і квітень 2017 року у розмірі 3410,25 гривень. Вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити їй заробітну плату за квітень і травень у розмірі 3410,25 грн. і суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, яка повинна бути визначена після фактичного розрахунку. Станом на 03 серпня 2017 року сума заробітку за весь час затримки розрахунку складає 10193,28 грн. В судовому засіданні 03.10.2017 року, яке за клопотанням представника відповідача було проведено з його участю в режимі відеоконференції, позивач участі не приймала, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином. В судовому засіданні приймав участь представник позивача - адвокат Грудський І.М., який підтримав позов, та просив його повінстю задовольнити з урахуванням редакції уточненої позовної заяви від 03.08.2017 року. Надав свої пояснення в судовому засіданні. В судовому засіданні приймав участь представник Відповідача - адвокат Копійко А.А., який повністю заперечував проти задоволення позовних вимог. Надав свої пояснення в судовому засіданні. Також до матеріалів справи були надані письмові заперечення проти позовної заяви із додатками (а.с. 36-59). Положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України встановлено що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Отже, суд враховує положення даних статей при прийнятті рішення у справі. За результатами повного з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступних висновків. 29.12.2016 року позивач була прийнята відповідачем на роботу на посаду заступника керуючого магазину Делві №48 м.Кам'янське, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 10) та не заперечувалось представником відповідача. 03.05.2017 року позивач була звільнена із займаної посади, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 10) та не заперечувалось представником відповідача. Відповідно до ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У строк встановлений ст. 116 КЗпП України розрахунок із позивачем проведений не був. Дана обставина не спростовувалась представником відповідача, підтверджується листом відповідача №493 від 02.08.2017 року (а.с. 58). В запереченнях та поясненнях представник відповідача вказав, що у відповідача є заборгованість по виплатам по заробітній платі перед позивачем, проте невиплата заборгованості по нарахованій заробітній платі відбулась внаслідок того, що позивач була відсутня в день звільнення на роботі із невідомих причин. На підтвердження зазначеної обставини до матеріалів справи були долучені у якості письмових доказів копія акту про відсутність працівника на роботі від 03.05.2017 року (а.с. 49), доповідна записка керуючого магазином від 03.05.2017 року (а.с. 50). Позивач та його представник жодних доказів на спростування зазначеної обставини відсутності позивача 03.05.2017 року на роботі - не надали. При вирішенні питання про належність та допустимість зазначених письмових доказів, а саме акту про відсутність працівника на роботі від 03.05.2017 року та доповідної записки керуючого магазином від 03.05.2017 року, суд враховує, що позивач та його представник, в тому числі, мали можливість, в разі заперечення даної обставини, поставити перед судом питання про допит у якості свідків осіб, які склали та підписали зазначені документи. Мали можливість подати будь-які інші докази на спростування зазначеної обставини. Зважаючи на принцип змагальності сторін цивільного процесу, суд прийшов до висновку про підтвердження відповідачем обставини відсутності на роботі позивача в день її звільнення - 03.05.2017 року. При цьому, стаття 116 КЗпП передбачає, що якщо працівник не працює в день звільнення, строк обов'язку власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок із таким працівником - не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. До матеріалів справи позивачем та її представником не надано жодного доказу на підтвердження обставини пред'явлення такої вимоги. Посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що позивач телефонувала відповідачу з цього приводу - залишились не підтверджені відповідними доказами по справі. Суд зважає на те, що ст.117 КЗпП України встановлено саме відповідальність за невиплату працівникові заробітної плати із вини власника або уповноваженого ним органу. З огляду на це, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки станом на дату звернення позивача до суду із позовом обставина звернення до відповідача із вимогою про відповідні виплати - не підтверджена. При вирішені питання про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд враховує, що наявність такої заборгованості не оспорюється сторонами. При цьому, позивач в своїй кінцевій редакції позовної заяви (а.с. 62) сформулював позовну вимогу в цій частині, як стягнення заробітної плати за травень в розмірі 3410,25 грн. При цьому, в судовому засіданні представник підтвердив таку редакцію позовної вимоги. Навести обґрунтування саме такої суми заробітної плати за травень представник позивача в судовому засіданні не зміг. Суд вважає, що в цій частині позовна вимога підлягає частковому задоволенню. Суд зважає на важливість суспільних відносин у сфері виплати заробітної плати. До матеріалів справи відповідачем долучено лист №493 від 02.08.2017 року (довідка по заборгованості по заробітній платі) (а.с. 58). Відповідно до неї розмір заборгованості перед позивачем по заробітній платі за травень 2017 року склав 2114(дві тисячі сто чотирнадцять) гривень, 20 коп. Представником позивача в судовому засіданні обставина наявності саме такого розміру заборгованості по заробітній платі саме за травень - не спростована належними доказами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд керується ч.1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial