Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

В лютому 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] соціальної політики Вінницької міської ради про стягнення грошових коштів Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії. Вінницьким обласним МСЕК йому було встановлено 2-гу групу інвалідності, у зв'язку із захворюваннями повязаними з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, безстроково. Так, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2014 року [PERSON] соціальної політики Вінницької міської ради було зобовязано нарахувати та виплатити йому щорічну разову грошову допомогу до 5 травня 2014 року в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з урахуванням виплаченої суми. Дана постанова була залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 року. [PERSON] зазначає, що згідно листа відповідача, вищевказане рішення суду виконане лише частково, в частині перерахунку разової грошової допомоги до 5 травня 2014 року з урахуванням проведеної виплати в розмірі 5\~342,00 грн., проте сума боргу не виплачена, оскільки відсутнє виділення бюджетних коштів на виконання рішень суду. З врахуванням вищевказаного, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути грошові кошти по недоплаченій разовій грошовій допомозі до 5 травня 2014 року в сумі 5\~342,00 грн. з [PERSON] соціальної політики Вінницької міської ради на його користь. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] соціальної політики Вінницької міської ради - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала письмові заперечення та пояснила, що дані позовні вимоги вже були вирішені постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.12.2014 року. Дане рішення суду було виконано в частині нарахування допомоги. Щодо виплати даних коштів, то наразі це є неможливим, в зв'язку з відсутністю цільового фінансування. Разом з тим, виплата буде проведена після надання фінансування з державного бюджету. Представник зазначає, що стягнення заявленої позивачем суми у даному випадку буде подвійною відповідальністю за одне і теж зобовязання, що відповідно до законодавства України є неприпустимим. Просила відмовити [PERSON] в задоволенні його позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно довідки МСЕК № 058513, [PERSON] є інвалідом другої групи, безстроково (а.с. 5). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії (а.с. 6). Судом встановлено, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2014 року по справі № 127/25642/14-а позов Пащенка М.П. був задоволений та визнано протиправними дії Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо відмови в донарахуванні та виплаті Пащенку Миколі Петровичу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2014 року відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також зобовязано Департамент соціальної політики Вінницької міської ради нарахувати і виплатити Пащенку Миколі Петровичу щорічну разову грошову допомогу до 5 травня 2014 року в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням виплаченої суми. Сторонами підтверджено той факт, що вищевказане рішення суду було залишене без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.02.2015 року. Частиною третьою ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Матеріалами справи встановлено, що Пащенко М.П. 9 лютого 2017 року звертався до відповідача з заявою, в якій просив надати інформацію про виконання рішення суду по справі № 127/25642/14-а (а.с. 2). З листа [PERSON] соціальної політики Вінницької міської ради від 15 лютого 2017 року, суд вбачає, що вищезазначене рішення суду виконано в частині перерахунку разової грошової допомоги до 5 травня 2014 року з урахуванням проведених виплат в розмірі 5\~342 грн. Держава фінансує у повному обсязі здійснення органами місцевого самоврядування наданих законом повноважень органів виконавчої влади. Кошти, необхідні для здійснення органами місцевого самоврядування делегованих повноважень, щороку передбачаються в Законі України "Про державний бюджет". Так, Законом України "Про державний бюджет на 2017 рік" видатки на виконання рішення суду для органів соціального захисту населення не передбачено. Таким чином, причиною невиконання рішення суду в частині проведення виплати є поважною та не залежить від боржника. У разі виділення бюджетних коштів на виконання рішення суду зазначене рішення буде виконано в повному обсязі (а.с. 3-4). Отже, враховуючи рішення суду по справі № 127/25642/14-а, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] вже були предметом розгляду та задоволені. Рішення суду по справі № 127/25642/14-а було звернуто до виконання та наразі перебуває у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області. Наразі рішення суду виконано в частині перерахунку разової грошової допомоги. Виплата грошових коштів не здійснюється, в звязку з відсутністю цільового фінансування. Однак, слід зазначити, що виплата буде проведена відразу ж після надання фінансування з ждержавного бюджету. Статтею 95 Конституції України визначено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що виконання постанови суду першої інстанції є неможливим через тимчасову відсутність коштів, виплата яких буде здійснена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України. Таким чином, виконання постанови суду є можливим. Отже, постанова суду від 25 грудня 2014 року наразі знаходиться на стадії виконання, є частково виконаною, а тому стягнення заявленої позивачем суми в даній справі є подвійною відповідальністю за одне і теж зобовязання, що є заборонено законодавством. Так, статтею 61 Основного Закону визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на п.8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме способом захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже враховуючи вищевказане, суд вважає, що особа, яка порушила зобовязання несе цивільно-правову відповідальність, зокрема у вигляді відшкодування збитків. Однак, для застосування даної міри відповідальності необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобовязань; наявності шкоди (збиткіи це грошове вираження шкоди); причинного звязку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. А, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Слід зазначити, що саме на позивача покладається обовязок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинного звязку такої поведінки із заподіяною шкодою, що позивачем зроблено не було. Статтею 48 Бюджетного кодексу України визначено, що розпорядники \~\~бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, довгострокових зобовязань за енергосервісом, узятих на облік органами Казначейства України; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації. Слід зазначити, що в Законах України Про Державний бюджет України на 2015-2017 роки цільових коштів на виконання судових рішень по виплаті даного виду допомоги та враховуючи вимоги Бюджетного кодексу України, який прямо забороняє розпорядникам бюджетних коштів здійснювати будь-які виплати за рахунок бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або в розмірах, що перевищують затверджені розміри видатків, вказане судове рішення не могло бути реалізовано [PERSON] в повному обсязі. Отже, рішення суду не виконане в звязку з відсутністю відповідних асигнувань. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що вразі задоволення даного позову, рішення суду по цій справі також не буде виконане через відсутність асигнувань, однак відбудеть подвійне стягнення коштів, що заборонено нормами чинного законодавства. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що правовідносини, які виникли в результаті виконання рішення суду по справі № 127/25642/14-а слід врегульовувати нормами Закону України "Про виконавче провадження" та "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] соціальної політики Вінницької міської ради про стягнення грошових коштів не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] та враховуючи, що останній звільнений від оплати судлових витрат, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed