Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Представник позивачки звернувся до суду із даним позовом, в якому зазначив, що позивачка працювала у Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві в період з 09.07.2020р. по 16.11.2020р. і їй було нараховано заробітну плату в розмірі 131317,00 грн., але не виплачено в повному обсязі. Просив стягнути з відповідача на користь позивачки невиплачену заробітну плату в розмірі 129317,00 грн., компенсацію у зв`язку з невиплатою заробітної плати (середній заробіток) 163147,30 грн., індексацію заробітної плати 9569,46 грн., а також судові витрати. Представник позивача подав клопотання якими уточнив позовні вимоги. З урахуванням уточнення позивач просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] 294536,22 грн, в тому числі, сума заробітної плати 71590,19 грн, вихідна допомога 55534,10 грн, компенсація в зв`язку з невиплатою заробітної плати (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні) - 163147,30 грн, сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати - 4264,63 грн. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати. Ухвалою від 08.09.2021р. відкрито провадження у справі і її розгляд призначено в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач подав письмові заперечення на позов, де зазначив, що, дійсно позивачка працювала на підприємстві на посаді заступника головного бухгалтера з 09.07.2020р. та звільнена 16.11.2020р. за ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов трудового договору. Загальна сума належних при звільненні коштів становила 102335,05 грн. (враховуючи компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки та вихідну допомогу при звільненні 44704,95 грн.). Відповідно до п.53 Постанови ВСУ від 18.03.2020р. №711/4010/13-ц, вихідна допомога та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належать до структури заробітної плати. Оскільки позов подано про стягнення заробітної плати, то не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги. Окрім того, оскільки позовні вимоги про стягнення коштів не відокремлені, позов задоволенню не підлягає. Розмір компенсації за затримку заробітної плати та його розрахунок, який наводить позивач у позовній заяві, не відповідає нормам ЗУ «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку х порушенням строків їх виплат» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ №159 від 21.02.2001р. Заробітна плата позивачки в період її роботи не підлягала індексації, оскільки індекси споживчих цін у 2020р. не перевищували порогу індексації. Витрати на правничу допомогу не підтверджені, окрім того, заявлений обсяг проведених адвокатом робіт є явно не співмірним заявленій сумі у 5000 грн. Представник сторін не подавали клопотань про розгляд справи в загальному порядку. Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] з 09.07.2020р. по 16.11.2020р. працювала на Харківському казенному експериментальному протезно-ортопедичному підприємстві. 09.07.2020 [PERSON] була прийнята на посаду заступника головного бухгалтера бухгалтерії, з 01.09.2020 [PERSON] переведено на посаду заступника головного бухгалтера відділу планово-економічної діяльності та бухгалтерського обліку, 16.11.2020 р. [PERSON] звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати в порядку ч.3 ст.38 КЗпП України наказом №148/к від 16.11.2021р. (а.с.14-21) За довідкою Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства від 23.09.2021р., станом на 22 вересня 2021р. заборгованість із заробітної плати перед [PERSON] становить 57630,10 грн. (без урахування податків) та 71590,19 грн. (з урахуванням податків). Заборгованість з вихідної допомоги, відповідно до ст.44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку без урахування податків становить 44704,95 грн. та 55534,10 грн. з урахуванням податків. Згідно ч.1\~ст.21\~Закону України\~«Про оплату\~праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до\~ч.1\~ст.94.\~ч.5\~ст.95КЗпП України заробітна плата\~-\~це винагорода,\~обчислена,\~як правило,\~у грошовому\~виразі,\~яку власник\~або уповноважений\~ним орган\~виплачує працівникові\~за виконану\~ним роботу.Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. За ч.1\~ст.115КЗпП України заробітна плата\~виплачується працівникам\~регулярно в\~робочі дні\~у строки,\~встановлені колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів,\~та не\~пізніше семи\~днів після\~закінчення періоду,\~за який\~здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.1,2 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В рішенні\~Конституційного Суду\~України від\~22\~лютого 2012р.\~у справі\~№1-5/2012\~зазначено,\~що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233\~Кодексу законів про працю України\~у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1\~цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року\~у справі №1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення\~частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України\~у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12\~Закону України "Про оплату праці"\~від 24\~березня 1995\~року №\~108/95-ВР\~зі змінами\~необхідно розуміти\~так,\~що у\~разі порушення\~роботодавцем законодавства\~про оплату\~праці не\~обмежується будь-яким\~строком звернення\~працівника до\~суду з\~позовом про\~стягнення заробітної\~плати,\~яка йому\~належить,\~тобто усіх\~виплат,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до державних\~гарантій,\~встановлених законодавством,\~зокрема й\~за час\~простою,\~який мав\~місце не\~з вини\~працівника,\~незалежно від\~того,\~чи було\~здійснене роботодавцем\~нарахування таких\~виплат. Згідно з\~частиною другою статті 233 КЗпП\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість із заробітної плати у розмірі 71590,19 грн., а також заборгованість з вихідної допомоги, відповідно до ст.44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 55534,10 грн. Позивачем надано розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідач не надав власного контррозрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку. Судом встановлено, що з наступного дня після звільнення позивача, тобто з 17.11.2020р. по день подання позову 22.08.2021р. пройшло 189 робочих днів. (Позивач не вірно визначив кількість днів затримки 190 днів за даним позову) У відповідності до розрахунку позивача, середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 858,67 грн., то середній заробіток за весь час затримки розрахунку складатиме 162288,63 грн. Постановою ВСУ від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) наведено висновки щодо розміру виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки. Так, зокрема зазначено, що мета відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Розмір цього відшкодування може бути зменшений із врахуванням: 1) розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. У разі, коли Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц). Саме такі правові висновки наведено у п.90-93 Постановою ВСУ № 14-623цс18. Таким чином, суд враховує, що 1) розмір простроченої заборгованості складає 127124,29 грн.; 2) період затримки остаточного розрахунку з 16.11.2020р. по жовтень 2021р. складає 11 місяців, але при цьому, позивач не зазначає обставин, чому він звернувся до суду лише через 11 місяців; 3) позивач не зазначає розмір своїх майнових втрат, пов`язаних з несвоєчасним остаточним розрахунком; 4) позивач також не зазначає, чи був він працевлаштований після звільнення, а також не наводить жодної аргументації щодо можливості чи неможливості працевлаштування; 5) період роботи позивача у відповідача з липня 2020р. по листопад 2020р. склав 5 місяців. Тому, враховуючи компенсаторний характер виплат, передбачених ст.117 КЗпП України, суд вважає, що пропорційним до порушених прав позивача буде стягнення частки середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, який дорівнює розміру тримісячного середнього заробітку, тобто 55534,10 грн. Стаття 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», передбачає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Стаття 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачає, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Таким чином, індексації підлягає саме розмір нарахованої заробітної плати без урахування податків 57630,10 грн. Вихідна допомога має разовий характер, і тому її індексація не передбачена нормами даного Закону. Враховуючи, що індекс інфляції за період з грудня 2020р. по липень 2021р. (саме цей період зазначений в позові) становить 7,4%, то суму 57630,10 грн. (заборгованість з оплати праці без урахування податків) треба помножити на 0,074 що дорівнюватиме 4264,62 грн. Оскільки відповідачем\~порушені права\~позивача на\~виплату всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємствана користь позивача з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі та виплати за ст.44 КЗпП в розмірі 127124,29 грн. а також частка середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 55534,10 грн. та індексація невиплаченої заробітної плати 4264,62 грн. а всього 186923,01 грн. Згідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивачі при поданні позову про стягнення заробітної плати звільняються від сплати судового збору. Суд вважає, що з відповідача в порядку ст.141\~ЦПК Українита Закону України Про судовий збір, за позовні вимоги про стягнення заробітної плати та вихідної допомоги, підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1271,24 грн. Що стосується судового збору за вимоги про стягнення середнього заробітку та індексації, суд зазначає наступне: розмір даних вимог позивачка визначила як 163147,30 грн. середній заробіток за час затримки виплат, та інфляційні втрати 9569,46 грн., що разом становить 172716,76 грн. Судом задоволено вказані вимоги на суми 55534,10 грн. та 4264,62 грн., що разом становить 59798,72 грн. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, суму задоволених вимог 59798,72 грн. необхідно помножити на суму сплаченого судового збору 2600 та поділити на суму первісних вимог 172716,76 грн., що дорівнюватиме 900,18 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial