Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

29 січня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про виключення майна з акту опису та зняття з нього арешту, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 квітня 2014 року державним виконавцем відділу ДВС Білопільського РУЮ було проведено опис та арешт майна, що перебувало у [PERSON] Зокрема, в ході здійснення вказаних вище виконавчих дій, була описана двухдверна холодильна шафа "Інтер-1200 т Оболонь", заводський номер 3881, інвентарний номер 956349 та накладений на неї арешт, яка належить ТОВ "ЛОДІС-СУМИ" на праві володіння згідно договору оренди та яка була передена [PERSON] в користування на підставі договору суборенди. Власником вказаної вище холодильної шафи є ПАТ "Оболонь". Посилаючись на викладене, а також на те, що [PERSON] не є власником вказаного вище майна, позивач просив виключити з акту опису вказану вище холодильну шафу та зняти з неї арешт. В судовому засіданні представник позивача Чирко Г.Г. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відділу державної виконавчої служби Білопільського РУЮ Анісов А.М. в судовому засіданні проти позову не заперечував, посилаючись на те, що всі дії з опису та накладення арешту на майно [PERSON] в ході примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 21458891, яке знаходиться на виконанні в відділ ДВС Білопільського РУЮ, про стягнення з [PERSON] загальної суми боргу в сумі 94404,16 грн. відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження". [PERSON] під час опису майна заявляв державному виконавцю, що майно не належить йому, але підтверджуючих документів не надав. Анісов А.М. також зазначив, що відділ ДВС Білопільського РУЮ не є належним відповідачем у даній справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Суду зазначив, що двухдверна холодильна шафа "Інтер-1200 т Оболонь", яка була описана 15 квітня 2014 року державним виконавцем відділу ДВС та на яку накладено арешт, йому не належить, вона була передана йому у користування на підставі договору суборенди ТОВ "ЛОДІС-СУМИ". Про те, що вказана холодильна шафа йому не належить, він повідомив державному виконавцю та зробив письмове зауваження, але державний виконавець залишив його зауваження поза увагою. Представник третьої особи - ПАТ "Оболонь" в судове засідання не з'явився, Генеральний директор ПАТ "Оболонь" направив суду листа, в якому позовні вимоги підтримує і справу просить слухати без участі їх представника. Третя особа - [PERSON] позовні вимоги теж підтримав. Заслухавши представника позивача Чирко Г.Г., відповідача [PERSON], представника відділу ДВС Білопільського РУЮ Анісова А.М., третю особу [PERSON], повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на виконанні у відділ ДВС Білопільського РУЮ знаходиться зведене виконавче провадження № 21458891 від 16 серпня 2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON], УПФУ в Білопільському районі, Білопільського відділення Сумської ОДПІ, держави (штрафи, виконавчий збір) та ТОВ "Дітрейд" заборгованості на загальну суму 94404,16 грн, що підтверджується наданим в судове засідання зведеним виконавчим провадженням. 15 квітня 2014 року в ході примосового виконання зведеного виконавчого провадження № 21458891 державним виконавцем відділу ДВС Білопільського РУЮ був складений акт опису та арешту рухомого майна, зокрема була описана двухдверна холодильна шафа, бувша у користуванні (а.с. 20-21). Частиною 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (ч. 5 ст. 52 Закону). Згідно частини 1 статті 55 вказаного Закону державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов'язані подати на запит державного виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває в них, та майно чи кошти, які вони мають передати боржнику. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (ст. 57 Закону). Аналіз вищенаведених норм Закону дозволяє зробити висновок про те, що державний виконавець має право вчиняти дії в межах виконавчого провадження тільки відносно майна боржника, тобто при вчиненні будь-якої дії щодо майна чи коштів, він повинен впевнитись, що вони належать боржнику у виконавчому провадженні. Як вбачається з наданого суду зведеного виконавчого провадження (том 5 а.с. 44-48) [PERSON] під час складання акту опису та арешту майна надав зауваження, в яких зазначив, що описані державним виконавцем речі належать не йому, а передані йому в оренду. Представник відділу ДВС Білопільського РУЮ в судовому засіданні також підтвердив факт подання [PERSON] зауваження під час складання акту опису, але вказав, що вони враховані не були, оскільки боржник не надав підтверджуючих документів. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив той факт, що він під час опису майна взагалі не представив державному виконавцю документів на спірне майно. Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено імперативне правило, згідно якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 57 ЦПК України). Як вбачається з договору суборенди майна 318005/250185 від 26 березня 2012 року, укладеного мід ТОВ "ЛОДІС-СУМИ" та ФОП [PERSON], погодженого з власником майна, тобто ПАТ "Оболонь", орендар (ТОВ "ЛОДІС-СУМИ") передав суборендареві (ФОП [PERSON]) у строкове платне користування (оперативну суборенду), а суборендар прийняв холодильник "Інтер-1200 т Оболонь", заводський номер 3881, інвентарний номер 956349, та зобов'язався сплачувати орендарю орендну плату (а.с. 3-6). Пунктами 7.2, 7.3 договору встановлено, що договір укладається терміном на один календарний рік. Якщо суборендар продовжує користуватись майном після закінчення терміну дії договору, то строк договору продовжується ще на одни рік. 19 червня 2014 року був переукладений договір суборенди майна на вказаний вище холодильник "Інтер-1200 т Оболонь", заводський номер 3881, інвентарний номер 956349 (а.с. 9-12). В свою чергу, 28 квітня 2010 року ЗАТ "Оболонь" уклали з ТОВ "ЛОДІС-СУМИ" двосторонню угоду на оренду спірного майна, пунктом 6.1 якого передбачено, що угода укладається терміном на 1 рік, при вітсутності письмових заперечень сторін вона продовжує свою дію на новий річний терімн (а.с. 53-54). Згідно акту приймання-передачі від 28 квітня 2010 року ЗАТ "Оболонь" передало ТОВ "ЛОДІС-СУМИ" холодильник "Інтер-1200 т Оболонь" в оренду (а.с. 51-52). Згідно статті 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» з відповідними змінами встановлено, що вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Згідно п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України „Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Наведене свідчить, що правовою підставою для звільнення майна з-під арешту є те, що арештоване майно в дійсності належить на праві власності не боржнику, а іншій особі. Спірне майно, а саме: холодильник "Інтер-1200 т Оболонь", заводський номер 3881, інвентарний номер 956349 перебуває на бухгалтерському обліку осоновних засобів ПАТ "Оболонь", що підтверджується витягом з Журналу обліку основних засобів за лютий 2015 року та є його власником (а.с. 39). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку державний виконавець наклав арешт на майно, що фактично є власністю ПАТ "Оболонь", а тому холодильник "Інтер-1200 т Оболонь", заводський номер 3881, інвентарний номер 956349 підлягає виключенню з акту опису й арешту, складеного 15 квітня 2014 року. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд приходить до висновку, що відділ ДВС Білопільського РУЮ дійсно не є належним відповідачем в даній справі, належним відповідачем є [PERSON], з якого і необхідно стягнути всі судові витрати, понесені позивачем відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір у сумі 243,60 грн. (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved