Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

покликаючись на те, що йому незаконно, безпідставно та необґрунтовано відмовлено у виділенні земельної ділянки, позивач у поданій до суду 19 квітня 2017 року позовній зяві просить - скасувати рішення Білокриницької сільської ради Рівненського району № 451 "Про відмову у наданні земельних ділянок" щодо відмови у відведенні земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; - зобовязати Білокриницьку сільську раду Рівненського району повторно розглянути його заяву щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на першій сесії Білокриницької сільської ради, яка відбудеться після набрання рішенням суду законної сили; У відкритті провадження щодо позовних вимог про притягнення відповідних посадових осіб Білокриницької сільської ради Рівненського району Рівненської області до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.212-3 КпАП України за надання неповної інформації на запит вх.№ 217/02-19/17 від 17.03.2017р. та до цивільно-правової відповідальності відповідно до глави 82 "відшкодування шкоди" ст.ст.1173-1175 ЦК України, щодо понесених фінансових витрат на забезпечення судового процесу (оплата судового збору за подання позовної заяви, оплата судового збору та забезпечення позову) відмовлено ухвалою судді Рівненського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2017 року, яка в цій частині залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 15 червня 2017 року. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але сторона відповідача до суду не з"явилася, надіславши письмові заперечення проти позову. Третя особа передала свої повноваження своєму представнику. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність. Позивач у судовому засіданні просить позов задоволити. По суті спору стверджує, що, маючи двох неповнолітніх дітей та дружину-інваліда 3-ої групи, звернувся до відповідача з метою використати своє передбачене Конституцією право на отримання безоплатно земельної ділянки під забудову. Оскільки земельна ділянка, яку він хотів отримати, була вільна, подав всі передбачені законом документи, але оскаржуваним рішенням йому безпідставно відмовлено, оскільки цю земельну ділянку ніби то використовує місцевий житель. Так як це не відповідало дійсності, оскільки вона перебуває у занедбаному стані, звернувся з вимогою надати йому всі підтверджуючі документи, чого відповідач не зробив. Лише у запереченнях на позов відповідач вказала про винесення рішення про надання цієї ж земельної ділянки третій особі, але у порушення п.2 рішення [PERSON] не звернувся у місячний термін до проектної організації для виготовлення документів, тому втратив право на цю земельну ділянку, вона стала вільною і саме позивач має право її отримати. Представник відповідача сільська голова [PERSON] у поданих письмових запереченнях позов не визнала, оскільки земельна ділянка не є вільною, так як передана іншій особі задовго до звернення позвича. Представник третьої особи позов не визнала, оскільки її внук як сирота з 2.5 років, учасник АТО, батько малолітньої дитини законно отримав земельну ділянку, але із-за відсутності коштів своєчасно її не оформив. На даний час ним подані всі документи для затвердження проекту землеустрою та отримання Державного акту на право приватної власності на землю. Вона не заперечує право позивача, але реалізація його права не може шкодити іншим людям. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захистуі в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Як встановлено судом, 10 березня 2017 року позивач подав лист-звернення до голови Білокриницької сільської ради про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому земельної діялнки площею 0.08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 07 квітня 2017 року йому повідомлено про винесення оскаржуваного рішення № 451 від 24 березня 2017 року, яким позивачу відмовлено у його проханні, так як дана земельна ділянка перебуває у користуванні місцевого жителя [PERSON], якому рішенням відповідача від 14 серпня 2014 року за № 811 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність орієнтовною площею 0.01013 га. Вказана земельна ділянка є тотожною тій, щодо якої позивач звернувся з клопотанням. 12 квітня 2017 року він звернувся до відповідача з вимогою надати дані про цю особу та підтверджуючі дані обставини документи, що зроблено не було і потягло за собою подачу даного позову. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування. За положеннями ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Аналогічні вимоги містить і ст.155 ЗК України. Згідно ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.Згідно ст.12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин зокрема належать повноваження щодо розпорядження землями територіальних громад. Ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Положеннями ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Ч.6 ст.118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України рада розглядає дане клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову. Відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара. Вирішуючи спір, суд перевірив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, з'ясував, що даний спір є приватноправовим і виник із відносин, урегульованих нормами цивільного права, що пов»язані зі здійсненням сторонами цивільних прав на земельні ділянки на засадах рівності; спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин є наслідком цього цивільного спору. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з недоведеності факту порушення його особистих земельних прав з вини відповідача. Приймаючи оскаржуване рішення, сільська рада як орган місцевого самоврядування реалізував власні повноваження відповідно до вимог Закону, бо в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України орган місцевого самоврядування зобов'язаний діяти лише на підставах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому зобов'язаний виконувати конституційний припис "право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідача, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову. Зважаючи на викладене, у зв'язку з невідповідністю місця розташування спірної земельної ділянки вимогам ЗК України (щодо неї винесене рішення, яка на даний час є чинним, про її передачу іншій особі), суд дійшов висновку про те, що відповідач правомірно відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки. Крім того, звертаю увагу на таке, що відповідно до практики Верховного Суду України отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про подальшу передачу такої земельної ділянки особі. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 січня 2016 року № 21-3690а15, від 13 грудня 2016 року № 21-2573а16 та інших. Таким чином, у випадку задоволення цього позову може виникнути ситуація, коли третя особа після розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, буде позбавлена можливості безпосередньо отримати у власність цю земельну ділянку, тобто її очікування та затрати будуть невиправданими. Задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами позивача та третьої особи на мирне володіння своїм майном, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні у справі "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року Європейський суд зазначив, що поняття "майно" у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися як право власності і, таким чином, як "майно" в цілях даного положення. У рішенні від 29 листопада 1991 року зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також Суд зазначив, що таке положення може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів інших осіб. Сукупність обставин справи та наявних у справі доказів приводить суд до переконання, що у цій конкретній справі втручання у здійснення права не є виправданим і не відповідає суспільним інтересам. Оскільки позовна вимога про зобов»язання вчинити певні дії є похідною від первісної вимоги, то в її задоволенні також необхідно відмовити. На підставі ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв"язку з відмовою у задоволенні позову. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed