Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

27 березня 2017 року до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява керівника Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області, діючого в інтересах держави в особі територіальної громади міста Маріуполя Донецької області, до Маріупольської міської ради Донецької області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання звільнити її та повернути за актом приймання-передачі. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Маріупольської міської ради №6/52-5790 від 08 вересня 2015 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови [PERSON] в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий №14123369000:01:025:0144) площею 0,0195 га з розміром орендної плати на рівні 3% від її грошової оцінки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення та експлуатація торгівельних павільйонів) по [ADDRESS] , суперечить чинному земельному законодавству, зокрема, не була дотримана спеціальна процедура отримання громадянами та юридичними особами у користування земельних ділянок. Так, [PERSON] до Маріупольської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як це передбачено ч.2 ст.123 Земельного кодексу України, не зверталась, а міська рада, згідно із вимогами ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, не надавала дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,0195 га по [ADDRESS] . У мотивувальній частині оскаржуваного рішення міської ради зазначено, що проект землеустрою для [PERSON] розроблено та погоджено на підставі ухвали Приморського районного суду міста Маріуполя від 02 грудня 2014 року (справа №266/4376/14-цс) про визнання мирової угоди, укладеної між Маріупольською міською радою та [PERSON] , яке не має відношення до земельної ділянки по [ADDRESS] . Запроектована земельна ділянка раніше нікому не надавалась. Натомість, всупереч ст.134 Земельного кодексу України, Маріупольська міська рада без проведення торгів затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надала в оренду вільну від забудови земельну ділянку з метою будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Згідно п.9 висновку до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 03 квітня 2015 року № 06-03-7/27-05, наданим головним управлінням містобудування та архітектури Маріупольської міської ради, наміри замовника не відповідають встановленим видам дозволеного використання земельної ділянки. За таких підстав, міська рада згідно ч.13 ст.123 Земельного кодексу України зобов`язана була відмовити у затверджені проекту землеустрою та наданні земельної ділянки у користування. На підставі оскаржуваного рішення міськради від 08 вересня №6/52-5790 між Маріупольською міською радою та [PERSON] 27 жовтня 2015 року був укладений договір оренди земельної ділянки, предметом якого є строкове платне користування земельною ділянкою площею 0,0195 га по [ADDRESS] , який також суперечить вимогам ст.134 Земельного кодексу України. Ухвалою суду від 31 березня 2017 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 26 січня 2018 року суддя Гноєвой С.С. прийняв до свого провадження цивільну справу № 265/2241/17 за позовом цивільної справи за позовом Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області до Маріупольської міської ради Донецької області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов`язання звільнити її та повернути за актом приймання-передачі. Ухвалою суду від 18 квітня 2018 року, провадження у даній справі було зупинено до вирішення по суті Верховним Судом України касаційної скарги [PERSON] , поданої представником адвокатом Ботман Ольгою Олександрівною, на постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року по даній справі. Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року провадження у справі було поновлено. 18 лютого 2019 року представником відповідача Ботман О.О. , яка діє в інтересах [PERSON] , було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що Маріупольською міською радою при наданні в оренду [PERSON] земельної ділянки площею 0,0195 га, що розташована по [ADDRESS] не було порушено законодавства. Так, у жовтні 2014 року Маріупольська міська рада звернулась до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області зі позовною заявою до [PERSON] про повернення земельної ділянки площею 0,0021 га по [ADDRESS] та приведення її у придатний для використання стан (справа №266/4376/14-ц). На підставі мирової угоди, затвердженої Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області по справі №266/4376/14-ц від 02.12.2014 р. та ухвалою від 15.01.2015 року, що є чинними, було, зокрема, вилучено в землі запасу житлової громадської забудови земельну ділянку площею 0,0016 га для розміщення та експлуатації кіоску по ремонту взуття за адресою: [ADDRESS] , а також вирішено демонтувати розміщені об`єкти на земельній ділянці і виключити запис про право власності з реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість позивач дозволяє відповідачу розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0195 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці площею 0,0016 га для розміщення та експлуатації кіоску по ремонту взуття за адресою: [ADDRESS] знаходилось нерухоме майно, що належало [PERSON] на праві власності. [PERSON] виконала в повному обсязі зобов`язання за Мировою угодою, затвердженої Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області по справі №266/4376/14-ц від 02.12.2014 р. та ухвалою від 15.01.2015 року, а саме здійснила демонтаж нерухомого майна ( [ADDRESS]) на земельній ділянці площею 0,0016 га розташованої за адресою: [ADDRESS] . Тобто, Маріупольська міська рада згідно мирової угоди вилучила у [PERSON] одну земельну ділянку та надала їй замість неї іншу земельну ділянку, а тому необхідності у [PERSON] звертатись до Маріупольської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0195 га по [ADDRESS] , не було. У даному випадку наявні зовсім інші правовідносини, які не підпадають під регулювання ст. 134 Земельного кодексу України, тому жодних порушень у наданні земельної ділянки [PERSON] немає. Згідно висновку до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 03.04.2015 від 06-03-7/27-05 Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради,затвердження землевпорядної документації необхідно здійснювати з врахуванням вимог даного висновку. Тобто, було погоджено вказаний проект землеустрою. Відповідач вказує, що керівник Маріупольської місцевої прокуратури №2 Донецької області не обґрунтовує, в чому саме полягає порушення, тобто які саме та чиї права та інтереси порушує оскаржуване рішення Маріупольської міської ради №6/52-5790 від 08.09.2015 р та договір оренди земельної ділянки від 27.10.2015р., та позивач не надає жодного документу (заяви, скарги тощо) у підтвердження порушення прав та інтересів. 21 лютого 2019 року керівником Маріупольської місцевої прокуратури №2 Донецької області було подано до суду відповідь на відзив, де зазначено, що твердження представника відповідача [PERSON] у відзиві на позов щодо не порушення законодавства при наданні земельної ділянки в оренду [PERSON] є безпідставними, оскільки законодавством закріплений порядок одержання земельної ділянки в оренду, передбачений ст. 123 Земельного кодексу України. Також керівник Маріупольської місцевої прокуратури №2 Донецької області зазначає, що оскільки в даному випадку жодний інший орган державної влади чи місцевого самоврядування не наділений повноваженнями щодо оскаржень рішень Маріупольської міської ради, тому саме прокурор набуває статусу позивача у цій справі, який діє в інтересах держави та народу. 16 квітня 2019 року представник відповідача Ботман О.О. , яка діє в інтересах [PERSON] , було надано до суду заперечення, де зазначає, що позивач взагалі не враховує, що у даному випадку наявні зовсім інші правовідносини, які не підпадають під регулювання ст. 134 Земельного кодексу України, і тому робить неправильні та незаконні висновки щодо незаконності надання земельної ділянки [PERSON] . Також у запереченні вказано, що земельна ділянка, що була надана [PERSON] та є предметом позову, належить до територіальної громади, в особі якої виступає Маріупольська міська рада Донецької області, а тому Керівник Маріупольської місцевої прокуратури №2 Донецької області має виступати в інтересах саме Маріупольської міської ради. По суті позивач (Маріупольська міська рада - особа в інтересах якої прокурор звертається до суду) та Відповідач 1 (Маріупольська міська рада) одна особа. А тому дане протиріччя також порушує принцип рівності сторін у судовому провадженні та принцип пропорційності, що порушує засади цивільного судочинства. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовної заяви в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача 1 - Зінов`єв І.Г. , в судовому засіданні заперечував проти позову, вважав його безпідставним та просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача 2 - Ботман О.О., яка діє в інтересах [PERSON] , в судовому засіданні заперечувала проти позову, з підстав зазначених у відзиві і запереченні та просила відмовити в позові. Заслухавши представника позивача та представників відповідачів, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх у своїй сукупності з нормами діючого законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Так судом встановлено, що у жовтні 2014 року Маріупольська міська рада звернулась до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області зі позовною заявою до [PERSON] про повернення земельної ділянки площею 0,0021 га по [ADDRESS] та приведення її у придатний для використання стан (справа №266/4376/14-ц). Під час розгляду вказаної вище справи представник Маріупольської міської ради звернувся до суду із клопотанням про затвердження мирової угоди. Відповідно до Ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області по справі №266/4376/14-ц від 02.12.2014 р. було визнано мирову угоду, укладену між Маріупольською міською радою та [PERSON] , та затверджену Рішенням Маріупольської міської ради №6/42-4982 від 30.10.2014 р. «Про затвердження мирової угоди», відповідно до якої, зокрема: «1. Позивач дозволяє відповідачу розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0016 га для розміщення та експлуатації кіоску по ремонту взуття за адресою: [ADDRESS] ; 2. Судові витрати, а також будь-які інші витрати, що прямо або опосередковано пов`язані з виконання даної мирової угоди, сторони одна одній не відшкодовують і покладаються виключно на сторону, яка їх зазнала». 15 січня 2015 року Приморським районним судом м. Маріуполя Донецької області було прийнято Ухвалу по справі №266/4376/14-ц про виправлення описки у судовому рішенні, згідно з якою було ухвалено виправити описку в ухвалі Приморського районного суду м. Маріуполя від 02 грудня 2014 року в цивільній справі за позовом Маріупольської міської ради до [PERSON] , про повернення земельної ділянки, замість «Позивач дозволяє відповідачу розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,16 га для розміщення та експлуатації кіосків по ремонту взуття за адресою: [ADDRESS] » на «Вилучити в землі запасу житлової громадської забудови земельну ділянку площею 0,0016 га для розміщення та експлуатації кіоску по ремонту взуття за адресою: [ADDRESS] . Демонтувати розміщені об`єкти на земельній ділянці і виключити запис про право власності з реєстру речових прав на нерухоме майно». 08.09.2015 року Маріупольською міською радою було прийнято рішення №6/52-5790 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] громадянці [PERSON] », відповідно до якого було затверджено проект землеустрою щодо відведення та надано із земель запасу жилої та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельну ділянку (кадастровий номер 1412336900:01:025:0144) площею 0,0195 га з розміром орендної плати на рівні 3% від її грошової оцінки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення та експлуатація торгових павільйонів) по [ADDRESS] громадянці [PERSON] . У мотивувальній частині рішення Маріупольської міської ради №6/52-5790 від 08.09.2015 р. зазначено, що відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області по справі №266/4376/14-ц провадження №2/266/1310/14, що набрала законної сили та є чинною, для громадянки [PERSON] було розроблено та узгоджено у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0195 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів по [ADDRESS] . На підставі рішення Маріупольської міської ради №6/52-5790 від 08.09.2015 р. між Маріупольською міською радою та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки від 27.10.2015 р., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.11.2015 р. за №11947516. Предметом договору є строкове платне користування Орендарем земельною ділянкою по [ADDRESS] , кадастровий номер 1412336900:01:025:0144, площею 0,0195 га. Згідно п.3.1. Договору оренди земельної ділянки від 27.10.2015 р. строк дії Договору становить 10 років з моменту державної реєстрації договору оренди у встановленому законом порядку. Пунктом 4.1. Договору оренди земельної ділянки від 27.10.2015 р. встановлено, що нормативно грошова оцінка земельної ділянки на 2015 рік становить 1114,59 грн. м 2. Висновком №1-д експертного будівельно-технічного дослідження від 11 лютого 2017 року встановлено, що павільйон на території земельної ділянки, виділеної [PERSON] та розташованої по [ADDRESS] , не є нерухомим майном. Відповідно п.9 Висновку від 03.04.2015 р. №06-03-7/27-05 Головного управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради відповідність намірів замовника встановленим видам дозволеного використання земельної ділянки: не відповідають. У Висновку від 03.04.2015 р. №06-03-7/27-05 Головне управління містобудування і архітектури Маріупольської міської ради встановило: затвердження землевпорядної документації здійснювати у встановленому законом порядку з врахуванням вимог п.п. 7, 8, 9 даного висновку. Згідно Висновку від 07.05.2015 р. Управління Держземагентства у м. Маріуполі Донецької області погоджується проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 10 років гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення та експлуатація торгових павільйонів) по [ADDRESS] за умов дотримання вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про охорону земель», Закону України «Про державний земельний кадастр». Довідкою про відсутність заборгованості з орендної плати за землю від 08.11.2019 р. №28.2-31059-28.1 підтверджується належність оплати орендної плати [PERSON] за користування земельною ділянкою та виконання умов договору оренди земельної ділянки від 28.10.2015 р. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не було надано підтвердження факту, яким чином було встановлено позивачем порушення інтересів держави (не надано ні заяв, скарг чи інших звернень у яких повідомлялось про порушення прав чи інтересів). Також позивач не зазначає які саме та чиї права та інтереси порушуються оскаржуваним рішенням Маріупольської міської ради №6/52-5790 від 08.09.2015 р та договором оренди земельної ділянки від 27.10.2015р., а взагалі зазначає про порушення інтересів держави в особі територіальної громади міста Маріуполя. Отож, позивачем не визначено суб`єкта чиї права та інтереси порушуються оскаржуваним рішенням міської ради та договором оренди земельної ділянки та не надано доказів, які б підтверджували порушення прав та інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування. Статтею 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до статті 25 цього закону сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. І згідно зі статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Частина 1 статті 123 Земельного кодексу України передбачає надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.2-3 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідно до ч.1 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку, що між [PERSON] та Маріупольською міською радою, на час укладення мирової угоди, затвердженої рішенням Маріупольської міської ради №6/42-4982 від 30.10.2014 р., ухвалами Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області по справі №266/4376/14-ц від 02.12.2014 р. та від 15.01.2015р., що набрали законної сили та є чинними, вже були триваючі договірні правовідносини щодо оренди земельної ділянки площею 0,0016 га за адресою: [ADDRESS] . Мировою угодою, затвердженою ухвалами Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області по справі №266/4376/14-ц від 02.12.2014 р. та від 15.01.2015р., [PERSON] було вилучено у [PERSON] одну земельну ділянку та надано замість неї іншу, тобто фактично було змінено предмет оренди. За умов вказаного, наявні правовідносини не підлягають регулюванню ст. 134 Земельного кодексу України, оскільки на земельній ділянці, що було вилучено у [PERSON] було розташовано об`єкт нерухомого майна, який належав [PERSON] на праві власності. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. Твердження позивача про те, що земельна ділянки площею 0,0195 га по [ADDRESS] раніше нікому не надавалась та була вільною від забудови, а тому мала бути надана згідно вимог ст. 134 Земельного кодексу України шляхом проведення торгів, спростовуються вказаним вище. Відповідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно абзацу 2 частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, в тому числі об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки). Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейської суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності». У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" в якій він постановив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України. Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05). Враховуючи вказане, [PERSON] як орендар земельної ділянки по [ADDRESS] та власник розміщеного на ній нерухомого майна, мала правомірні очікування на отримання замість орендованої земельної ділянки та нерухомого майна, розміщеного на ній, іншої земельної ділянки, рівноцінної вилученій земельній ділянці та нерухомому майну, розміщеного на ній. У відповідності до ст. ст.123, 124 Земельного кодексу України мировою угодою, затвердженою рішенням Маріупольської міської ради №6/42-4982 від 30.10.2014 р., ухвалами Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області по справі №266/4376/14-ц від 02.12.2014 р. та від 15.01.2015р., Маріупольська міська рада надала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0195 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Маріупольської міської ради №6/52-5790 від 08.09.2015 р. було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0195 га для розміщення та експлуатації торгових павільйонів за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з вказаного, Маріупольською міською радою було виконано вимоги ст.ст. 123, 124 Земельного кодексу України, а саме рішенням надала дозвіл на розробку проекту землеустрою та рішенням затвердила проект землеустрою, тобто дотримано двоетапну процедуру передачі земельної ділянки у користування. Твердження керівника Маріупольської місцевої прокуратури №2 Донецької області про порушення Маріупольською міською радою вимог ст.ст. 123, 124 Земельного кодексу України вказаним спростовуються. Як вбачається з копій висновків до проекту землеустрою земельної ділянки, які наявні в матеріалах справи, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 10 років гр. [PERSON] по [ADDRESS] було належним чином погоджено відповідно до чинного законодавства. Так, у Висновку від 03.04.2015 р. Головне управління містобудування та архітектури Маріупольської міської ради встановило, що затвердження землевпорядної документації здійснювати у встановленому законом порядку з врахуванням вимог п.п. 7, 8, 9 даного висновку, тобто фактично погодження було надано, хоча за певних умов, вказаних у самому висновку. Твердження позивача про те, що головним управлінням містобудування та архітектури Маріупольської міської ради надано негативний висновок щодо проекту землеустрою,а тому на підставі ч. 13 ст. 123 Земельного кодексу міська рада мала відмовити у затвердженні такого проекту землеустрою та наданні у користування земельної ділянки, спростовується вказаним вище. З огляду на вказане, на підставі аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає. Відповідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed