Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] в листопаді 2009 року звернувся в суд з вказаним позовом, вимоги за яким в подальшому уточнював. В поданих до суду заявах [PERSON] посилався на те, що він є власником земельної ділянки площею 900 кв.м. по [ADDRESS], відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 967 кв.м. по [ADDRESS]. Вказував, що відповідач на своїй земельній ділянці проводить будівництво житлового будинку з порушенням правил добросусідства, самовільно зайняв частину земельної ділянки позивача площею 34 кв.м., чим завдає позивачу матеріальної та моральної шкоди, оскільки на його земельній ділянці розміщено бетонні плити, на яких встановлено будівельні матеріали, земельна ділянка засмічена будівельним сміттям, частково зруйнований, засмічений котлован фундаменту. Позивач зазначав, що протягом двох років не може використовувати свою земельну ділянку за призначенням, оскільки неправомірними діями відповідача знищені багаторічні насадження, земля втрамбована плитами та постійною їздою транспорту, перемішана з будівельним сміттям, в зв'язку з чим повністю знищено родючий шар землі. Крім цього, відповідачем зламані всі стовпчики, які огороджували земельну ділянку і які позивач встановив під збірну огорожу, щоб захистити земельну ділянку від будівельних матеріалів та сміття. Позивач неодноразово звертався із скаргами до різних органів виконавчої влади, якими встановлено порушення відповідачем земельного та водного законодавства, однак він продовжує порушувати права позивача, чим завдає значну матеріальну та моральну шкоду. З урахуванням уточнених позовних вимог [PERSON] просив суд визнати будівництво житлового будинку та паркану, що проводилося [PERSON] на земельній ділянці по [ADDRESS] самочинним; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належить йому на праві власності, зобов'язати знести самочинне будівництво житлового будинку та паркану на земельній ділянці по [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] привести земельну ділянку по [ADDRESS] в первинний стан, шляхом впорядкування звільненої площі; стягнути з [PERSON] 1119,31 грн. матеріальної шкоди, що складається з 259,31 грн. спричиненої шкоди за використання частини належної позивачу земельної ділянки та 860 грн. витрат по оплаті здійснення технічного звіту; стягнути з [PERSON] 5000 грн. моральної шкоди та 4000 грн. на правову допомогу. По даній справі рішенням апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2014 року, яке в цій частині залишено без змін згідно з ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, зобов'язано [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по [ADDRESS], що належить [PERSON], шляхом розбирання огорожі зі сторони домоволодіння [ADDRESS]. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27 серпня 2014 року за клопотанням представника позивача до участі в справі в якості співвідповідача залучено [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала уточнені позовні вимоги, посилаючись на викладені в поданих до суду заявах обставини. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не з'являлися, будучи повідомлені судом про час та місце розгляду справи, жодних клопотань та заперечень до суду не подавали. Вирішуючи питання про належне повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи, а також про можливість розгляду справи без участі відповідачів суд виходить з наступного. Судові засідання по справі Київським районним судом м. Полтави при новому розгляді в період з 22 липня 2014 року призначалися п'ять разів. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] кожного разу повідомлялися судом про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки поштою рекомендованим листом із повідомленням. При цьому відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України такі судові повістки надсилалися відповідачам за адресою, що є адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, а також, додатково, за адресою, яку відповідачі повідомляли суду. Надіслана судом як за місцем реєстрації відповідачів, так і за адресами, які повідомляли суду, кореспонденція повернута до суду відділеннями поштового зв'язку без вручення з відміткою «За закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Пунктом 117 Правил передбачено, що поштові відправлення, поштові перекази повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦК України в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Матеріалами справи підтверджено наявність в справі даних про повернення до суду судових повісток на ім'я відповідачів з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що за нормами п.п. 99, 117 Правил надання послуг поштового зв'язку здійснюється за відсутності осіб. Тому суд вважає відповідачів повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи. При цьому судом також враховується, що відповідачі достовірно знають про знаходження в провадженні зазначеної цивільної справи, а відповідач [PERSON] приймав участь в розгляді справи в якості представника [PERSON] (том 1 а.с. 31). За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 169 ЦПК України, для відкладення розгляду справи, та, з урахуванням вимог ст. 157 ЦПК України щодо строків розгляду справи, а також вимог ст. 27 ЦПК України щодо наявності у відповідачів обов'язку добросовісно користуватися наданими правами та обов'язками, вважає за можливе провести розгляд справи без участі осіб, які не з'явилися. Треті особи в судове засідання для участі в розгляді справи своїх представників також не направили, подавали заяви з проханням розглядати справу без їх участі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 361405, виданого 30 липня 2008 року, позивачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 900 кв.м., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS]. Згідно з рішенням Київської районної у м. Полтаві ради від 29 листопада 2007 року відповідачу [PERSON] погоджено місце розташування земельної ділянки площею 967 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та надано йому дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площі 967 кв.м. по [ADDRESS]. 05 травня 2008 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області відповідачу [PERSON] надано дозвіл на виконання будівельних робіт - будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. Рішенням Київської районної у м. Полтаві ради від 05 листопада 2009 року затверджено проект відведення земельної ділянки по [ADDRESS] та передано у власність [PERSON] із земель житлової та громадської забудови, земельну ділянку по [ADDRESS] площею 967 кв.м. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а 28 січня 2010 року ним отримано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 652180. Також встановлено, що в період з 2008 року по 2010 рік, тобто, до отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, [PERSON] на вказаній земельній ділянці по [ADDRESS] здійснював будівництво житлового будинку та зведення цегляного паркану. Дослідженими в справі доказами встановлено, що будівництво житлового будинку та паркану відповідачем [PERSON] було здійснено з виходом такого будівництва за межі земельної ділянки, яку було передано у власність [PERSON], з порушенням вимог ДБН 360-92 щодо відстані між будівлями та спорудами, а також без дотримання умов дозволу на виконання будівельних робіт. При цьому частково будівництво здійснено на земельній ділянці, що є власністю позивача [PERSON] згідно з державним актом. Зокрема, згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 278 від 25 квітня 2011 року (том 2 а.с. 195-201), розміри меж та площа земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] не відповідає плану меж земельної ділянки, зазначеного у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 361405 [PERSON] При цьому зміна конфігурації та площі земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зменшилася: з боку домоволодіння по [ADDRESS], на 1,34 м2 за рахунок товщини огорожі; з боку земельної ділянки міської ради (вільні землі по державному акту [PERSON].) на 31,49 м2 за рахунок зміщення огорожі в бік земельної ділянки по [ADDRESS]; з боку земельної ділянки міської ради (вільні землі по державному акту [PERSON].) на 1,18 м2 за рахунок розпочатого будівництва житлового будинку на земельній ділянці міської ради (вільні землі по державному акту [PERSON]). Висновком зазначеної експертизи також встановлено, що згідно з планом земельної ділянки по [ADDRESS], відведеної [PERSON], житловий будинок розміщений на відстані 3,0 м від межі земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS]. Розпочате будівництво житлового будинку, що будується по одним документам на земельній ділянці міської ради (вільні землі по державному акту [PERSON].) по іншим на земельній ділянці по [ADDRESS], розміщене на відстані 1,85 м від огорожі, що встановлена між двома земельними ділянками (по [ADDRESS] та по [ADDRESS]). У даному випадку розпочате будівництво житлового будинку частково площею 1,18 м2, розміщене на земельній ділянці, яка повинна по державному акту на земельну ділянку належати [PERSON] та мати адресу [ADDRESS]. Огорожа між земельними ділянками по [ADDRESS] та по [ADDRESS] побудована на земельній ділянці, яка повинна згідно державного акта на земельну ділянку належати [PERSON] та мати адресу [ADDRESS]. Дана огорожа повинна бути погоджена з органом місцевого самоврядування у відповідності до місцевих правил забудови. В матеріалах справи дане узгодження відсутнє. Згідно висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 123 від 11 січня 2012 року (том 2 а.с. 250-260) усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS] технічно можливе при умові розбирання огорожі, що побудована на земельній ділянці [PERSON] та зміни конфігурації межі земельної ділянки 1,18 м2 , що розташована під житловим будинком та при умові, що частина житлового будинку, який побудований на земельній ділянці по [ADDRESS] [PERSON] буде розміщений на межі земельних ділянок. Розміри меж та площа земельної ділянки, яка розташована по [ADDRESS] не відповідає плану меж земельної ділянки зазначеного у державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 361405, виданого [PERSON] з боку земельної ділянки по [ADDRESS] на 32,67 м2 , в тому числі площа 1,18 м2, яка розміщена частково під житловим будинком та з боку [ADDRESS] на 1,34 м2. Також відповідно до вказаного висновку у даному випадку звільненню підлягає земельна ділянка площею 32,67 м2, у тому числі під будівлею 1,18 кв.м. з боку земельної ділянки по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 1,34 кв.м. з боку [ADDRESS]. Щоб земельна ділянка по [ADDRESS] відповідала державному акту на ім'я [PERSON] необхідно з боку земельної ділянки по [ADDRESS] та по [ADDRESS] демонтувати огорожу. Частину житлового будинку площею 1,18 кв.м., побудованого [PERSON] без руйнації і пошкоджень основних конструктивних елементів будівлі демонтувати не представляється можливим. Для приведення земельної ділянки по [ADDRESS] у належний для використання стан за цільовим призначенням необхідно демонтувати огорожу побудовану на земельній ділянці [PERSON] та змінити конфігурацію межі земельної ділянки для компенсації на користь [PERSON] земельної ділянки 1,18 кв.м., що розташована під житловим будинком при умові, що частина житлового будинку, який побудований на земельній ділянці по [ADDRESS] [PERSON] буде розміщений на межі земельних ділянок. Згідно висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 264/265 від 14 червня 2013 року (том 1 а.с. 138-154) фактично площа земельної ділянки [PERSON] на 34,01 кв.м. менше, ніж вказана в державному акті, зазначена земельна ділянка площею 34,01 м2 підлягає звільненню. Враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість посилання позивача [PERSON] на порушення відповідачем [PERSON] вимог законодавства під час здійснення будівництва житлового будинку та паркану по [ADDRESS]. Разом з тим, за нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В поданих до суду заявах позивач [PERSON] просить суд визнати будівництво житлового будинку по [ADDRESS] самочинним. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Дослідженими в справі доказами встановлено, що Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Полтавські області 26 червня 2013 року зареєструвала декларацію про готовність об'єкта до експлуатації - семикімнатного житлового будинку за адресою: [ADDRESS], за № ПТ 142131760822 (том 1 а.с. 214). Згідно з постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 21 серпня 2014 року, яка в цій частині залишена без змін згідно з постановою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2014 року, скасовано реєстрацію декларації № ПТ 142131760822 від 27 червня 2013 року про готовність об'єкта до експлуатації: «Семикімнатний житловий будинок за адресою: [ADDRESS]». Встановлено, що [PERSON] 18 липня 2013 року отримано свідоцтво про право власності на майно, видане Реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції, зареєстроване в реєстрі 18 липня 2013 року, номер запису про право власності 1712476 (том 4 а.с. 17, зворот). Також встановлено, що в подальшому, відповідно до укладеного договору дарування одним з подружжя на користь другого подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя, [PERSON] безоплатно передав у власність свою частку в праві спільної власності подружжя, а [PERSON] прийняла у власність 1/2 частку в праві власності на житлового будинку з вбудованим гаражем по [ADDRESS]. Земельну ділянку за вказаною адресою по [ADDRESS] [PERSON] прийняла в дар відповідно до укладеного та нотаріально посвідченого 29 липня 2013 року договору дарування. Відповідно до договорів дарування від 13.08.2013 року [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] прийняв в дар житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS]. Враховуючи зазначені встановлені судом обставини, станом на час вирішення справи судом відповідач [PERSON] є власником житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS]. Згідно положення ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житловий будинок, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно, відповідно до закону, підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України та ч. 1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникненням, перехід і припиненням підлягають державній реєстрації. Дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідачем [PERSON] зареєстровано в державному реєстрів прав власності на нерухоме майно право власності на нерухоме майно - житловий будинок по [ADDRESS] та в подальшому шляхом укладених договорів право власності на зазначений житловий будинок перейшло до відповідача [PERSON] Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що житловий будинок по [ADDRESS] станом на час вирішення справи судом не є об'єктом самочинного будівництва в розумінні норм ст. 376 ЦК України. Тому правові підстави для застосування норм ст. 376 ЦК України щодо житлового будинку по [ADDRESS] відсутні. Сама по собі обставина скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації не може бути оцінено судом як відсутність державної реєстрації права на об'єкт будівництва. За нормами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, а також, які правовідносини випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] станом на час вирішення справи не є об'єктом самочинного будівництва. Тому, вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання будівництва житлового будинку, що проводилося [PERSON] на земельній ділянці по [ADDRESS] самочинним, зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належить йому на праві власності, шляхом зобов'язання знести самочинне будівництво житлового будинку по [ADDRESS], є безпідставними та не підлягають задоволенню. Крім того, при вирішенні даної групи позовних вимог судом також враховується наступне. Змістом глави 6 розділу IV ЦПК України визначено факти, які можуть бути встановлені у судовому порядку, зокрема ті від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як встановлено судом, між сторонами виник спір про порушене право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить йому на праві власності. Як зазначалося, відносини з приводу самочинного будівництва регулюються Цивільним кодексом України, і за умови будівництва або будування житлового будинку на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, то такий будинок у силу ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом, тому чинним процесуальним законодавством не передбаченого такого порядку, як встановлення факту самочинного будівництва. Тому позовна вимога про визнання будівництва житлового будинку самовільним не ґрунтується на нормах закону та не відповідає способам захисту порушених прав, які передбачені Цивільним кодексом України. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] просив, крім іншого, зобов'язати [PERSON] привести земельну ділянку по [ADDRESS] в первинний стан, шляхом впорядкування звільненої площі. Встановлено, що незважаючи на наявність рішення суду, яке вступило в законну силу та яким зобов'язано відповідача [PERSON] звільнити земельну ділянку по [ADDRESS] шляхом розбирання огорожі зі сторони домоволодіння [ADDRESS], останній земельну ділянку, належну [PERSON], не звільнив. Дослідженими в справі доказами встановлено, що відповідач [PERSON], здійснюючи будівництво житлового будинку та огорожі по [ADDRESS], на земельній ділянці [PERSON] по [ADDRESS] розміщав бетонні плити, були встановлені будівельні матеріали на піддонах, земельна ділянка засмічена будівельним сміттям, частково зруйновано та засмічено котлован, зламані бетонні стовпчики, які встановлювалися під огорожу. Засміченість земельної ділянки по [ADDRESS], яка належить позивачу [PERSON], будівельними матеріалами та сміттям саме в результаті дій відповідача [PERSON] підтверджується, зокрема, перевіркою Державної екологічної інспекції в Полтавській області (том 2 а.с. 35, том 4 а.с. 10), яка встановила, що на земельній ділянці [PERSON] самовільно [PERSON] розміщено бетонні плити, на яких встановлено будівельні матеріали на піддонах, а територія земельної ділянки [PERSON] засмічена будівельними сміттям, частково зруйновано та засмічено котлован фундаменту. Також вказані факти підтверджені даними фото-таблиці до судової будівельно-технічної експертизи № 264/265 (том 1 а.с. 147-149). Кріт того, згідно з актом перевірки дотримання природоохоронного законодавства від 09 січня 2009 року (том 4 а.с. 6) державним інспектором встановлено, що на земельній ділянці [PERSON] самовільно [PERSON] розміщено бетонні плити, будівельні матеріали, а територія земельної ділянки [PERSON] засмічена будівельним сміттям, частково зруйновано та засмічено котлован фундаменту. Обставину засміченості земельної ділянки та пошкодження стовпчиків під огорожу підтверджують досліджені судом фотознімки земельних ділянок (том 1 а.с. 220-240, том 2 а.с. 133- 144), постанови Київського РВ ПМУ УМВС України про відмову в порушенні кримінальної справи (том 2 а.с. 31 , а.с. 67). Статтею 91 ЗК України визначені обов'язки власників земельних ділянок, які, зокрема, зобов'язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України, де передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Аналогічна норма передбачена ст. 391 ЦК України та встановлює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В п. 7 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Дослідженими в справі доказами встановлено наявність порушень прав позивача [PERSON], яка власника земельної ділянки по [ADDRESS], тому він в силу норм ст. 152 ЗК України, ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення таких порушень. Необхідно зобов'язати [PERSON] привести земельну ділянку по [ADDRESS] в первинний стан, шляхом її звільнення від будівельного сміття. В цій частині вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При вирішення позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь 1119,31 грн. матеріальної шкоди суд виходить з наступного. Розмір завданої йому шкоди позивач обґрунтовує тим, що кошти в сумі 860 грн. ним були сплачені на виготовлення технічного звіту топографо-геодезичних робіт земельної ділянки з метою уточнення земельних меж, а розмір матеріальної шкоди в сумі 259,31 грн. було визначено відповідно до затвердженої методики. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Розмір шкоди, заподіяної фізичним особам, на всіх категоріях земель внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, визначається на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року N 963. Розмір завданої позивачу [PERSON] шкоди, визначений відповідно до вказаної Методики складає 259,31 грн. Тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача в цій частині підлягають задоволенню, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути 259,31 грн. на відшкодування матеріальної шкоди. Сума сплачених позивачем коштів в розмірі 860 грн. на здійснення технічного звіту в силу норм ст. 1166 ЦК України не є розміром шкоди, спричиненої з вини відповідача по справі, тому суд приходить до висновку, що в цій частині вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Статтею ч. ч. 4, 5 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування і відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Дослідженими в справі доказами встановлено факт порушення прав позивача [PERSON], зокрема, наявність порушень його права власності на землю, факт самовільного зайняття земельної ділянки, що знаходиться у власності позивача та спричинення йому майнової шкоди. Сам по собі факт самовільного заняття відповідачем [PERSON] земельної ділянки, яка належить на праві власності позивачу, вже свідчить про завдання моральної шкоди. Така шкода виражена в хвилюваннях внаслідок неможливості використання земельної ділянки за призначенням, необхідності додатково вживати заходи для приведення в належний стан своєї земельної ділянки, а також витрачати час та моральні зусилля, спрямовані на захист порушеного права. При визначені розміру компенсації за завдану моральну шкоду суд враховує обставини її завдання, тривалість порушень, невжиття заходів по усунення таких порушень незважаючи на наявність рішення суду, яке вступило в закону силу. Суд вважає, що відповідним відшкодуванням буде компенсація в розмірі 5000 грн., бо така компенсація буде відповідати принципу справедливості та зрозумілості. Тому позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди до відповідача [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. З відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи вимоги до відповідача [PERSON] суд виходить з того, що хоча останній і є власником земельної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] станом на час вирішення справи судом, але дії, спрямовані на порушення прав позивача були вчинені відповідачем [PERSON], тому в задоволенні вимог до [PERSON] з цих підстав слід відмовити. Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судовими витратами в силу норм ст. 79 ЦПК України є витрати з судового збору та витрати, пов'язані з розглядом справи, в тому числі витрати на правову допомогу, витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз. Позивачем [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати в загальній сумі 12683,10 грн. В тому числі: - витрати на правову допомогу в розмірі 7550 грн. (том 1 а.с. 246, 247, том 2 а.с. 129, том 4 а.с. 124 зворот); - витрати, пов'язані із проведенням судових експертиз в розмірі 4448 грн. (том 1 а.с. 154, том 4 а.с. 1); - витрати по сплаті судового збору в розмірі 685,10 грн. (том 1 а.с. 190, том 2 а.с. 1, том 4 а.с. 157, 160, 176). Вирішуючи питання про пропорційність стягнення з відповідачів понесених судових витрат суд виходить з того, що фактично із врахуванням уточнених позовних вимог позивачем [PERSON] було заявлено одну вимогу майнового характеру та п'ять вимог немайнового характеру. Суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, з яких одна вимога майнового характеру та дві вимоги немайнового характеру. Тому із врахуванням розміру задоволених позовних вимог позивачу [PERSON] підлягають відшкодуванню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в загальній сумі 6341,55 грн. (3775 грн. витрат на правову допомогу + 2224 грн. витрат, пов'язаних з проведенням судових експертиз + 342,55 грн. витрат по сплаті судового збору).

Outcome: partial