Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

[PERSON], інтереси якого по довіреністі представляє [PERSON], третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Верховинський РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області звернувся в суд із позовом про визначення в арифметичному вигляді розміру частки майна [PERSON], що є у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], виділення із цього майна в натурі частки відповідача [PERSON] для звернення стягнення на неї . Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 15.09.2010 року у справі №2-6494/10 видано виконавчий лист від 25.10.2010 року. На підставі його заяви про примусове стягнення боргу до відділу ДВС Печерського РУЮ у м.Києві було відкрито виконавче провадження ВП №33360206 про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 1 075 442,96 грн. З метою забезпечення умов примусового стягнення державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, відповідно до якого предметом обтяження є все нерухоме майно боржника [PERSON] Також внесено відомості до Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна, відповідно до якого, предметом обтяження є все рухоме майно. Станом на час звернення з позовом до суду з боржника [PERSON] на його користь не стягнуто жодної копійки, боржник свідомо ухиляється від виконання рішення. Стягнення боргу неможливе із-за відсутності грошових коштів та майна у боржника [PERSON] Ним встановлено, що у селищі Верховина знаходиться рухоме і нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] Зокрема по вул. І.Франка,135-а знаходиться нерухоме майно- незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими спорудами і земельна ділянка , яке станом на 13.09.2010 року було зареєстроване на праві власності за [PERSON], який на той час перебував у шлюбі з [PERSON] На зазначене майно спільної сумісної власності [PERSON] на підставі договорів дарування від 14.09.2010 року набула право власності від дарувальника її чоловіка [PERSON] Також після смерті [PERSON] залишилось безхазяйне нерухоме майно у селищі Верховина по вул.І.Франка, 135, адже спадкоємець за законом [PERSON] не прийняв спадщини після смерті свого батька [PERSON] Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] проживають за вказаною адресою то ймовірно це майно знаходиться у їх власності та набуте ними з інших підстав. У власності відповідачів є й рухоме майно, а саме автомобілі марки "Nissan Patrol" та "Volkswagen Рassat". Крім того, у власності члена сімї (доньки боржника) [PERSON] знаходиться рухоме і нерухоме майно та земельні ділянки, які є спільною сумісною власністю членів сімї [PERSON] Просить визначити в арифметичному вигляді розмір частки майна [PERSON], що є у спільній сумісній власності відповідачів та виділити із цього майна в натурі частку відповідача [PERSON] для звернення стягнення на неї з метою забезнечення виконання виконавчого провадження про стягнення боргу у розмірі 1075442,96 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивача - [PERSON], [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали. Просять визначити 1/2 астку майна [PERSON] у всьому майні, яке відповідно до відомостей з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно належить [PERSON] і [PERSON] та виділити в натурі частку із цього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився , надав заперечення, в якому проти задоволення позову заперечив, мотивуючи тим, що майно зазначене позивачем в позові не перебуває у спільній сумісній власності. Згідно договору дарування від 14.09.2010 року [PERSON] набула права власності на незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку за адресою : cелище Верховина, вул. І.Франка. 135-а, а тому дане майно на підставі ст.57 СК України є особистою власністю [PERSON] Крім того, відповідачем не зазначено яке він має відношення до нерухомого майна, яке залишилося після смерті [PERSON], так як він не прийняв спадщину на це майно. Також не надано доказів, що саме за спільні кошти придбані автомобілі вказані в позові.Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задовлення позову заперечив, вказавши на те, що відповідачі не мають майна на праві спільної сумісної власності, а вказане в реєстрах майно є їх особистою приватною власністю. Позивач факту належності відповідачам спільного майна в судовому засіданні не довів жодними доказами та ним у резолютивній частині позову навіть не конкретизовано з якого саме майна він просить виділити частку. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча про час і міце розгляду справи були повідомлені в установленому порядку. Представник, залученого до участі у справі в якості третьої особи Верховинського РВ ДВС ГТУЮ в Іваноь-Франківській області в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності приходить до наступного. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. На підставі рішення Печерського районного суду м.Києва від 15.09.2010 р. у справі №2-6494/10 видано виконавчий лист від 25.10.2010 р. про стягнення з боржника [PERSON] на користь [PERSON] 1010000 грн. боргу, 63622,96 грн. три проценти річних від простроченої суми, 1820 судових витрат (а.с.45). З метою забезпечення умов примусового стягнення, державним виконавцем відділу ДВС Печерського РУЮ у м.Києві по виконавчому провадженню ВП №33360206 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.07.2012 р року (а.с.46), на підставі чого було внесено відомості до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, відповідно до якого предметом обтяження є все нерухоме майно боржника [PERSON]В (а.с.48). Також внесено відомості до Єдиного реєстру обтяжень рухомого майна, відповідно до якого, предметом обтяження є все рухоме майно (а.с.47). 08.08.2016 року виконавчий лист №2-6494/10 від 25.10.2010 року із Печерського районного відділу ДВС м.Київ направлено за належністю у Верховинський РВ ДВС, яким 31.08.2016 року відкрито виконавче провадження по його виконанню (а.с.26, 74,75). Відповідно до відомостей з Державних реєстрів речових прав на нерухоме майно та прва власності на нерухоме майно від 02.08.2013 року, від 25.012017 року та від 17.02.2017 року [PERSON] та [PERSON] мають у власності об'єкти нерухомого майна право на які набуто ними з різних підстав у період 1996- 2010 років (а.с.180-183,190-191,205-209). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі з 20.09.1986 року(а.с.227-230). Відповідно до вимог ст. 371 ЦПК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу. За правилами даної норми права кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Крім того, у пункті 17 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права приватної власності та інших речових прав" Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що розглядаючи позови, повязані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60,74 СК України), майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частка субєкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. За змістом положень ст.ст. 366, 371 ЦК України позов кредитора про виділ частки для звернення стягнення на неї може бути задоволений у разі дотримання наступних умов: 1) відсутність іншого майна, на яке могло б бути звернено стягнення; 2) частка може бути виділена із спільного майна в натурі без повної втрати і зміни її цільового призначення; 3) відсутність заперечення інших співвласників проти виділу частки в натурі. Обовязок доказування наявності зазначених умов покладається саме на особу, яка предявила відповідний позов. Слід звернути увагу на те, що необхідною умовою реалізації права кредитора на звернення стягнення на частку є попереднє визначення судом даної частки. Лише після того, як частка була визначена в арифметичному вигляді, кредитор одержує право вимагати виділу майна, що припадає на цю частку, в натурі з метою звернення стягнення на нього. Відповідно до п.п. 2, 3 ч.1 ст.і 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування та за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошо-вими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи зако-ном. Пунктом 24 Постанови встановлено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття його під час шлюбу, але й підставвами його набуття та спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але в порядку спадкування чи за договорами дарування та за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт набуття спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 16.12.2015 року у справі №6-2641 цс 15, яка згідно із\~ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися судом при застосуванні таких норм права.\~\~\~ Позивач просить визначити в арифметичному вигляді розмір частки майна [PERSON] що є у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] а також їхньої доньки [PERSON] та виділити в натурі частку [PERSON] із цього майна для звернення на неї стягнення, однак при цьому позивачем в резолютивній частині позову не зазначено на які конкретно частки та в яких саме об'єктах майна позивач претендує. В описовій та мотивавальній частинах позову позивач, обгрунтовуючи свої позовні вимоги вказує на факт належності відповідачам на праві спільної сумісної власності незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 2620855100030030168, які знаходяться в селищі Верховина по вул. І.Франка, 135-а , житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 2620855100030030111, які залишились після смерті [PERSON] та які знаходяться в селищі Верховина, вул. І.Франка, 135. Рішенням Верховинського районного суду від 10.07.2013 року було задоволено позов [PERSON] та знято арешт з незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 2620855100030030168, які знаходяться в селищі Верховина по вул. І.Франка, 135-а. Судом було встановлено, що [PERSON] на підставі чинних договорів дарування від 14.09.2010 року набула право власності на ці об'єкти від дарувальника [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.10.2013 року дане рішення було залишено без зміни (а.с 49-51). Відповідно до витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.08.2013 року [PERSON] є власником незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 2620855100030030168, які знаходяться в селищі Верховина по вул. І.Франка, 135-а та право приватної власності на ці об'єкти набуто нею на підставі договрів дарування від 14.09.2010 року(а.с.190,19). На підтвердження факту належності відповідачам [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер 2620855100030030111, які залишились після смерті [PERSON] та які знаходяться в селищі Верховина, вул. І.Франка, 135 позивачем жодного доказу не надано. Крім того, позивач стверджує, що у користуванні відповідачів [PERSON] та [PERSON] перебувають транспортні засоби, а саме легковий автомобіль марки "Nissan Patrol", рік випуску 2006, колір чорний, номер двигуна [NUMBER], номер кузова [NUMBER] та легковий автомобіль марки "Volkswagen passat", рік випуску 2005 р., колір чорний, номер двигуна ВКР 063539, номер кузова [NUMBER], однак, на підтвердження цього також жодного доказу не додає як і доказів знаходження у власності члена сімї (доньки боржника) [PERSON] рухомого і нерухомого майна, яке є спільною сумісною власністю членів сімї [PERSON] В судовому засіданні представники позивача просили визначити 1/2 частку майна [PERSON] у складі всього нерухомого майна, яке відповідно до відомостей з Державних реєстрів прав власності на нерухоме майно належить [PERSON] і [PERSON] та виділити в натурі частку із цього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, однак при цьому представниками не конкретизовано з якого саме майна слід виділити частку. Також позивачем не заявлялась вимога про визнання конкретного майна об'єктами спільної сумісної власності відповідачів, при тому, що представник відповідача в судовому засіданні ствердив, що у відповідачів немає спільного сумісного майна, а вказане в реєстрах майно є їх особистою приватною власністю. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, встановивши правовідносини, які випливають із досліджених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], інтереси якого по довіреності представляє [PERSON], третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Верховинський РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визначення в арифметичному вигляді розміру частки майна [PERSON], що є у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], виділення із цього майна в натурі частки відповідача [PERSON] для звернення стягнення на неї є необгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. В зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивача не підлягають задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідачів судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed