Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з заявою в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в якій просить встановити обмежувальний припис на строк шість місяців стосовно [PERSON] , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] вести телефонні перемовини з [PERSON] або контактувати з нею та [PERSON] за допомогою інших засобів зв`язку особисто і через третіх осіб, за виключенням представника [PERSON] - адвоката Цибульської О. В. (телефон [NUMBER] ); заборонити [PERSON] наближатись до місця проживання [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , а також до дитячого дошкільного закладу «Фенікс» за адресою: [ADDRESS] та місця роботи [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на відстань, не ніж 50 метрів; заборонити [PERSON] наближатись до місця перебування [PERSON] та [PERSON] на відстань, не меншу ніж 10 метрів. У разі випадкової зустрічі зобов`язати [PERSON] дистанціюватись від [PERSON] та [PERSON] на відстань, більшу ніж 10 метрів; заборони [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та [PERSON] , якщо [PERSON] та [PERSON] за власним бажанням перебувають у невідомому [PERSON] місці та переслідувати [PERSON] та [PERSON] у будь-який спосіб. Заява [PERSON] мотивована тим, що вона 30.06.2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , який рішенням Святошинського районного суд м. Києва від 06.04.2021 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . 25.12.2020 року сторони уклали мирову угоду, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю., зареєстровану в реєстрі за № 3490, за умовами якої погодили місце проживання малолітнього сина з матір`ю, а [PERSON] має право відвідувати сина кожної суботи та неділі, 2-4 години, але не пізніше 18.00 годин та в присутності матері. Вказує, що [PERSON] постійно порушує умови мирової угоди, в будь який час телефонує заявниці, а якщо не бере трубку, викликає поліцію, недбало ставиться до виховання та безпеки дитини, лякає дитину своєю поведінкою. В січні 2021 року не випускав заявницю та малолітнього сина з квартири, зачинивши двері зсередини, викликані працівники поліції вплинути на його дії не могли і лише шляхом вмовлянь вона змогла втекти з сином з його квартири. В серпні 2021 року забрав дитину без відома заявниці на ніч, на телефонні дзвінки не відповідав і повернув дитину лише вранці. Крім того [PERSON] постійно відсилає повідомлення з погрозами, неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Вважає такі дії [PERSON] домашнім насиллям відносно неї та їх малолітнього сина. Враховуючи те, що має місце домашнє насильство, неодноразові заяви до поліції не дали результату, існує реальна загроза життю та здоров`ю її та сина, вона звернулася до суду з заявою щодо видачі обмежувального припису. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.09.2021 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Заявниця та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги про обмежувальний припис підтримали повністю, просять суд задовольнити їх у повному обсязі. Зазначили, що заявниця та її син, постійно потерпають від домашнього насилля з боку кривдника, що позбавляє їх нормального життя, вони постійно знаходяться в стані страху, вона боїться за себе і сина. [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви про видачу обмежувального припису заперечив в повному обсязі, вказав, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання їх спільного сина, який наразі розглядається судом, що і стало підставою для звернення заявниці до суду з цією заявою. Вона створює штучні умови та підстави для визначення місця проживання дитини саме з нею. Він зустрічається з дитиною виключно за погодженням з заявницею, дитина любить його та з задоволенням йде до нього. Наведені заявницею обставини для видачі обмежувального припису не відповідають дійсності, нічим не підтверджені. Суд розглядає справу не пізніше 72 годин після надання заяви про видачу обмежувального припису до суду. Враховуючи скорочені строки розгляду заяви про видачу обмежувального припису, специфіку характеру та предмету правовідносин, які складаються між заявником та заінтересованою особою, необхідності оцінки ризиків для життя і здоров`я учасників таких правовідносин, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності кривдника. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до частини другої та третьої статті 3 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: подружжя; колишнє подружжя; наречені; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; особи, які мають спільну дитину (дітей); батьки (мати, батько) і дитина (діти); дід (баба) та онук (онука); прадід (прабаба) та правнук (правнучка); вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); рідні брати і сестри; інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається ЦПК України (частина восьма статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"). Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків"; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків". Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів сторін, тощо. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суд має встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. В постанові Верховного Суду від 26.08.2021 у справі № 202/267/21 зазначено, що суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Судом встановлено, що [PERSON] 30.06.2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 13). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] (а.с.21). 25.12.2020 року сторони уклали мирову угоду, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар К.Ю., зареєстровану в реєстрі за № 3490, за умовами якої погодили місце проживання малолітнього сина з матір`ю, а [PERSON] має право відвідувати сина кожної суботи та неділі, 2-4 години, але не пізніше 18.00 годин та в присутності [PERSON] (а.с. 14-15). Рішенням Святошинського районного суд м. Києва від 06.04.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України). Як зазначає заявник, вона разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . У своїй заяві [PERSON] посилається на те, що вона зверталась з заявою в поліцію про вчинення [PERSON] щодо неї домашнього насильства, однак у ході розгляду справи не долучено належним чином завірених копій постанов про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Надана заявником копія термінового заборонного припису від 17.08.2021 також не засвідчена належним чином (а.с.5). [PERSON] надано довідки про проведення перевірки повідомлень по спецлінії «102» (а.с.34-40) щодо перешкод йому з боку заявниці у спілкуванні з дитиною, за якими рекомендовано звернутись до Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА м. Києва та суду. Як встановлено судом та не заперечується сторонами на час розгляду цієї заяви [PERSON] подано позов до суду про визначення місця проживання дитини, розгляд якого триває. Так, судом були досліджені надані заявником скріншоти СМС-повідомлень від заінтересованої особи на телефонний номер заявниці, з яких вбачається переписка між сторонами. Однак, судом встановлено, що вказані скріншоти CMC-повідомлень не містять дати, місяця та року, що унеможливлює встановлення час їх отримання. Слід зазначити, що вказані докази не підтверджують конкретних фактів вчинення [PERSON] домашнього насильства у будь-якій формі відносно заявника та тим більше відносно дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 350-4 ЦПК України, у разі неможливості надати докази, визначені пунктом 3 частини першої цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування. Приймаючи до уваги скорочені строки розгляду справи та неподання заявницею клопотання про витребування доказів, суд позбавлений можливості отримати та дослідити інші докази, ніж ті, що надані сторонами. Суд, здійснивши аналіз зібраних доказів та пояснення заінтересованої особи, вбачає, що між останніми наявний конфлікт, який супроводжується взаємними образами та звинуваченнями. Такі стосунки колишнього подружжя не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між чоловіком та дружиною, які мешкають окремо один від одного та не можуть мирно вирішити питання, щодо порядку участі у вихованні дитини, а ті сімейні сварки, які мали місце між сторонами, не є такими, за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування відносно [PERSON] обмежувального припису з метою протидії домашньому насильству відповідно до статті 24 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису. За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надала належні і неспростовні докази на підтвердження наявності обґрунтованих ризиків вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо неї та малолітньої дитини і потребу в її захисті в порядку, передбаченому законом, суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, від 9 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18, від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 2 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 5 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19, від 13 січня 2021 року у справі № 369/7782/19. Згідно практики ЄСПЛ, суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A N 247 C і Кудла проти Польщі [БП], N 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI). Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed