Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

У червні 2019 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] із позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Військово- цивільної адміністрації м. Торецьк, про надання дозволу на тимчасовий в`їзд/виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, в обґрунтування позову представник позивача зазначив наступне. З 18 червня 2013 року позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 29.06.2016 року, шлюб між ними розірвано. [PERSON] разом із сином зареєстрована у [ADDRESS] , відповідач мешкає у м .Торецьк . [PERSON] часто хворіє, приблизно 6-8 разів на рік, після перенесеного в січні 2019 року ОРВІ страждає реактивним артритом, спостерігається лікарем ревматологом, потребує курсів вітамінотерапії, загальнозміцнюючої терапії, санаторно-курортному лікуванні, санаторіях дихального, опорно-рухового профілю. З метою оздоровлення свого сина, розширення його світогляду та відпочинку [PERSON] потрібно виїжджати за кордон України до Російської Федерації, Фінляндії, Туреччини, Об`єднаних Арабських Еміратів, Болгарії, Єгипту, Королівства Таїланд, Тунісу, Польші, Угорщини, Італії, Іспанії, Франції, Німеччини, Ізраїлю, Шрі-Ланки, Чорногорії, Хорватії, Грузії також переміщатися вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення операції Об`єднаних сил, на тимчасово окуповану територію України), в`їзд на неконтрольовану територію України та виїзд, з неї, до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим та м.Севастополя без супроводу відповідача. Відповідач надавав позивачу нотаріально посвідчені згоди на виїзд за кордон з дитиною без його супроводу 25.04.2014, 01.08.2015 (на період з 26.10.2015 до 26.10.2018), 01.11.2018 (на період з 01.12.2018 до 01.03.2019), 01.11.2018 (на період з 01.03.2019 до 01.06.2019). Оскільки строк останнього дозволу закінчується 01.06.2019, [PERSON] звернулася до відповідача з проханням надати їй новий дозвіл на вивіз спільної дитини за кордон, однак отримала відмову, без зазначення будь яких мотивів. Зараз взагалі не може зателефонувати до відповідача, бо він або змінив номер телефону, або додав її номер до «чорного списку». Окрім цього, відповідач добровільно не сплачує аліменти на утримання свого сина, станом на 11.05.2019 має заборгованість 48 933,60 грн. Така поведінка відповідача порушує права дитини на вільне пересування, відпочинок та оздоровлення. Виїзд за межі України із зазначеною метою повністю відповідає інтересам дитини. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за його відсутності. Представник третьої особи Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк до судового засідання не з`явився, надав заяву з проханням справу розглянути за його відсутності, не заперечує проти задоволення заявлених вимог. Відповідач судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки суд не інформував. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 29 червня 2016 року Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [PERSON] разом із сином зареєстрована та проживає у [ADDRESS] . Відповідач раніше надавав позивачу нотаріально посвідчені згоди на виїзд за кордон з дитиною без його супроводу, про що свідчать копії нотаріально посвідчених заяв від 25.04.2014, 01.08.2015, 01.11.2018. Чинність останньої за часом згоди сплила у червні 2019 року. Оскільки син позивача [PERSON] часто хворіє та потрібує курсів вітамінотерапії, загальнозміцнюючої терапії, санаторно-курортному лікуванні, санаторіях дихального, опорно-рухового профілю. У зв`язку з чим, з метою оздоровлення свого сина, розширення його світогляду та відпочинку, [PERSON] потрібно виїжджати за кордон України до Російської Федерації, Фінляндії, Туреччини, Об`єднаних Арабських Еміратів, Болгарії, Єгипту, Королівства Таїланд, Тунісу, Польші, Угорщини, Італії, Іспанії, Франції, Німеччини, Ізраїлю, Шрі-Ланки, Чорногорії, Хорватії, Грузії також переміщатися вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення операції Об`єднаних сил, на тимчасово окуповану територію України), в`їзд на неконтрольовану територію України та виїзд, з неї, до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим та м.Севастополя без супроводу відповідача. Отримати від батька дитини дозвіл на її виїзд позивач не має можливості. У зв`язку з цим суд зазначає наступне. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон України до інших держав, а також переміщатися вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення операції Об`єднаних сил), в`їзд на неконтрольовану територію України та виїзд, з неї, до тимчасово окупованої території України - Автономної республіки Крим та м.Севастополя, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють в`їзд дитини на неконтрольовану територію області в район проведення ООС та виїзд з неї для тимчасового перебування, враховуючи, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання та захист своєї дитини (ст.ст. 151, 154 Сімейного Кодексу України). З урахуванням вимог діючого законодавства та викладених вище обставин, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог та надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон, а також переміщення через лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей, в`їзд на неконтрольовану територію України та виїзд, з неї до Автономної республіки Крим та м.Севастополя без нотаріально завіреної згоди батька. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved