Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

В січні 2015 року позивач приватне акціонерне товариство страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» звернувся до відповідача з позовом, посилаючись на те, що 12.12.2014 р. в 17.30 на вул..Полярна, 1, м.Київ сталась дорожньо-транспортна пригода. Винним у ДТП визнано [PERSON]. [PERSON] під час ДТП мав при собі поліс обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС №9099864. Як зазначає позивач, згідно наявної у приватного акціонерного товариства страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» та МТСБУ інформації, страховий платіж на вищевказаний поліс не надходив. Позивач вважає, що відповідач порушує його права. В зв»язку з вищевикладеним, посилаючись на норми закону, просив суд: визнати недійсним, укладений між приватним акціонерним товариством страхова компанія «ІНТЕР-ПОЛІС» та [PERSON] договір страхування у вигляді полісу обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС №9099864. Стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Представник позивача у судове засідання не з'явився. Направив на адресу суду листа про слухання справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив суд задовольнити. Відповідача у судове засідання з»явився, проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є дією особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 2 ст. 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 203 ЦК України передбачено: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. · Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст..983 ЦК України та ч.3 ст.18 Закону України «Про страхування» - договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст..998 ЦК України - договір страхування вважається недійсним з моменту його укладення у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Судом встановлено, що 12.12.2014 року в 17.30 год. по вул. Полярна, Оболонського р-ну, відповідачем було порушено дистанцію, що призвело до скоєння ДТП та накладення на нього адміністративного стягнення за ст. 124 КУпАП. На місце дорожньо-транспортної пригоди були викликані співробітники ДАІ, що зафіксували ДТП та видали відповідні довідки. З місця ДТП відповідач зателефонував до ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС", з якою укладений договір страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та повідомив про настання страхового випадку. 15.12.2014 р. відповідач приїхав безпосередньо в СК «ІНТЕР-ПОЛІС" та надав необхідні документи, що передбачаються ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних-транспортних засобів» для визначення випадку страховиком та страхового відшкодування. Представник страхової компанії перевірив документи відповідача та видав інформаційний лист ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС" про дії страхувальника при врегулюванні страхової події за договором ОСЦПВВНТЗ, що підтверджується копією, наявною в матеріалах справи. Як зазначив відповідач в судовому засіданні, зауважень стосовно недійсності полісу страхування, зокрема відсутності документів щодо сплати за поліс у представника страхової компанії не було. Відповідно до пункту 1.8. статті 1 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України № 1961-IV) страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Стаття 16 Закону України «Про страхування» визначає, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Договір страхування укладається відповідно до правил страхування і повинен містити обов'язкові реквізити, зазначені у цій статті, зокрема, містити строк дії договору. Згідно ч.1 ст. 983 ЦК України, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Ця норма закону чітко відповідає приписам розділу 3 «Строк дії» договору страхування відповідача - полісу серії АС № 9099864, де після відомостей: «Строк дії з 20.12.2013 до 19.12.2014 включно» міститься припис: «Договір (поліс) набирає чинності з початку зазначеного строку його дії». Тобто договір є чинним з моменту, не укладення договору (18.12.2013) та не його оплати, а з початку зазначеного строку його дії: 20.12.2013 до 19.12.2014. Бланки страхових полісів належать до бланків документів суворої звітності. Відповідно до пункту 17.2 статті 17 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ". Згідно пункту 3.1. Порядку замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затверджених Протоколом Президії МТСБУ від 07.07.2010 р. № 238/2010, отримані страховиком бланки полісів обліковуються як дирекцією МТСБУ, так і страховиком. Отже, як дирекція МТСБУ, так і страховик, у даному випадку ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС", несе відповідальність за отримання та використання полісів страхування як бланків суворої звітності. Крім того, чинність полісу була перевірена компанією за пошуком ЦБД МТСБУ станом на 17.01.2015 року, що підтверджується витягом з бази ЦБД МТСБУ, наданим ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС" як додаток до позовної заяви, наявним в матеріалах справи. При цьому, у зазначеному витязі в графі «статус на дату» із можливих варіантів запису в базі даних ЦБД МТСБУ, а саме: укладений договір /втрачений /зіпсований /не використаний / знищений - «статус бланку» на дату 12.12.2014 року зазначено «бланк не використаний», тобто оригінал бланку полісу повинен знаходитись в ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС". Однак, це не відповідає дійсності, оскільки оригінал зазначеного полісу зі штампом ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС", його адресою, «мокрими» підписами страхового агента та печаткою ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС", виданий відповідачу страховим агентом 1812.2013 р.. Що стосується пункту 10 «Страховий платіж», виданого відповідачу страхового полісу, страховим агентом була розрахована та проставлена сума внеску, а саме 620 грн. 08 коп. та у графі «сплачений» дата сплати: «18.12.2013». Враховуючи, що питання оплати полісу технічно не врегульоване, агент отримав від відповідача зазначену суму страхового платежу, але, позивач зазначає про відсутність у нього такої інформації. При цьому, страхова компанія не проконтролювала використання бланку полісу після його видачі страховому агенту. Тобто, представник позивача не довів тих обставин на які посилалася як на підставу позовних вимог, не надав докази в обґрунтування позовних вимог, не спростувала тих обставин на які посилався відповідач в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов"язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу. Відповідачем були виконані всі необхідні дії при настанні страхового випадку у відповідності із законодавством України та умови договору страхування за полісом серії АС № 9099864, своєчасно повідомив страховика про настання страхового випадку і діяв відповідно до вимог діючого законодавства при виконанні своїх обов'язків. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до Закону України «Про страхування», ст.ст. 15, 16, 202-204, 215, 983, 998 ЦК України,

Outcome: dismissed