Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ДП "Завод ім. В.О. Малишева", в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 44211,96 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював у ДП "Завод ім. В.О. Малишева". 21.05.2013 року його звільнено з займаної посади за власним бажанням, однак остаточний розрахунок у день звільнення не проведено. Фактично заборгованість з виплати заробітної плати погашена тільки 30.12.2013 року. В зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні позивачем на підставі ст. 117 КЗпП України пред'явлено до стягнення середній заробіток за весь час затримки розрахунку. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, зазначає, що ним здійснено перерахунок середнього заробітку з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середній заробіток з 21.05.2013 року по 30.12.2013 року складає 27803,16грн. ДП "Завод ім. В.О. Малишева" подано заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовує відсутністю вини відповідача у несвоєчасній виплаті остаточного розрахунку при звільненні, оскільки постановою Комінтернівського ВДВС ХМУЮ від 26.04.2013 року накладено арешт на всі рахунки підприємства. Крім того, зазначає, що середньоденна заробітна плата позивача складає 145,28грн., а тому позивачем невірно складено розрахунок середнього заробітку. Також просить прийняти до уваги, що визначена позивачем сума середнього заробітку не є співмірною із сумою заборгованості по заробітній платі. У судовому засіданні представник відповідача Луценко О.І. вимоги заперечень підтримала, просить в задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено та визнається сторонами, що [PERSON] 21.05.2013 року звільнений з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" за власним бажанням. У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 30.12.2013 року. Згідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій стат ті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, органі зацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає пе редбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховний Суд України у постанові від 21.11.2011 року зазначив, що, установивши під час розгляду справи про стягнення се реднього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи доведеність в межах даної справи невиплату позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать йому від ДП "Завод ім. В.О. Малишева", суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому судом не прийняті до уваги доводи заперечень ДП "Завод ім. В.О. Малишева" щодо відсутності вини підприємства у невиплаті позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать йому від ДП "Завод ім. В.О. Малишева", в зв'язку з відсутністю коштів через їх арешт постановою Комінтернівського ВДВС ХМУЮ від 26.04.2013 року, оскільки, як вбачається з наданої постанови, державним виконавцем звільнено з-під арешту грошові кошти у сумі 1027036,6грн. та накладено арешт на кошти в сумі 662429,5грн. Таким чином, твердження відповідача про накладення арешту на всі грошові рахунки підприємства є необґрунтованими. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100), зазначений Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. З урахуванням аналізу положень п. 2 Порядку № 100, суд зазначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Враховуючи, що позивача звільнено 21.05.2013 року, при розрахунку середнього заробітку повинна бути врахована сума отриманого ним доходу за березень, квітень 2013 року. Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з матеріалів справи, заробітна плата позивача за березень 2013 року склала 3114,15грн., за квітень 2013 року - 4700грн. За вказаний період позивачем відпрацьовано 43 дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача склала 181,72грн. ((3114,15грн. + 4700грн.)/43дні.). При цьому посилання представника відповідача Луценко С.О. на те, що при обрахунку середнього заробітку до складу заробітної плати включається тільки оклад та не може бути включена премія, яка щомісячно виплачувалась позивачеві, є необґрунтованими, оскільки згідно п. 3 Постанови № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 27803,16 грн. У відповідності до роз'яснень, викладених у абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння й сплата прибуткового податку, інших обов'язкових платежів з громадян, є обов'язком роботодавця та працівника. Щодо посилань представника відповідача про співмірність суми середнього заробітку та фактичної заборгованості з заробітної плати, суд зазначає, що згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 20.11.2013 року у справі № 6-114цс13, відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України можливість зменшення судом таких сум може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, сума судового збору у розмірі 278,03грн. підлягає стягненню з ДП "Завод ім. В.О. Малишева" на користь держави.

Outcome: partial