Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтувала таким. 27.10.1985 року вона, [PERSON], та [PERSON] зареєстрували шлюб. 24.02.2012 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина. Вона, [PERSON], будучи дружиною померлого, отож спадкоємцем першої черги за законом, у визначений законодавством строк, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Інші спадкоємці їх діти - сини [PERSON] та [PERSON] відмовились від спадщини на її користь, тобто вона являється єдиним спадкоємцем на майно померлого чоловіка, яка прийняла спадщину. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вулиці Котовського, 46, в місті Липовець, Вінницької області, 1997 року забудови. Будівництво будинку було здійснено її чоловіком відповідно до діючих на той час норм законодавства, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок, оскільки на нього відсутні правовстановлюючі документи. Позивач, вважаючи, що її право оспорюється, звернулась до суду із даним позовом, в якому просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок "А"; Веранду - "а"; Ганок; Гараж-літню кухню-сарай - "Б"; Погріб з шиєю - "п/Б"; Убиральню - "В"; Криницю № 1, що розташовані по вулиці В'ячеслава Чорновола № 46, в місті Липовець, Липовецького району, Вінницької області по спадщині за законом після смерті [PERSON], яка настала 24.02.2012 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, однак в адресованій суду заяві зазначила про підтримання вимог за позовом, просили суд його задовольнити у повному обсязі, а справу розглянути за її відсутності. Представник відповідача - Липовецької міської ради в судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку, на що вказує розписка, яка міститься в матеріалах справи. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи за його відсутності до суду не направив. Берічи до уваги те, що позивач використала надане їй ч.2 ст.158 ЦПК України право, заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутності, а неявку представника відповідача суд визнає неповажною, відтак не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст.169, 197 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. Як убачається із свідоцтва про смерть серія 1-АМ № 218151, що видане відділом реєстрації актів цивільного стану Липовецького районного управління юстиції Вінницької області, 24.02.2012 року в селі Нападівка, Липовецького району, Вінницької області помер [PERSON], про що в книзі реєстрації смертей 27.02.2012 року зроблено відповідний актовий запис № 25. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом, оскільки згідно матеріалів Спадкової справи до майна померлого 24.02.2012 року, [PERSON] №166/2012 судом встановлено, що за життя спадкодавцем заповідального розпорядження вчинено не було. [PERSON], являється дружиною померлого [PERSON], на що вказує свідоцтво про укладення шлюбу серія ІІ-АМ № 290574, видане Хрінівською сільською радою Іллінецького району, Вінницької області (а.с.7) та скористалась своїм правом на спадкування, як спадкоємець першої черги за законом відповідно до ст.1261 ЦК України, подавши заяву нотаріусу відповідного змісту в установлений законодавством строк (а.с. 32). Інші спадкоємці діти спадкодавця: [PERSON] та [PERSON] надали нотаріусу заяви про відмову від спадщини, яка відкрилась після смерті їх батька, про що свідчать матеріали спадкової справи (а.с. 33, 34). Наведене свідчить, що позивач є єдиним спадкоємцем на майно померлого [PERSON]. До складу спадкового майна увійшов житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по вулиці Котовського, 46, в місті Липовець, Вінницької області, 1997 року забудови. 06.09.2013 року держаним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори [PERSON] на частину спадкового майна посвідчено право [PERSON] у виді грошового вкладу з належними відсотками, компенсаціями до нього, що зберігається в Липовецькому територіально відокремленому безбалансовому відділенні № 10001/0129-Філія Вінницьке обласне управління Ощадного банку Вінницької області ВАТ "Державний Ощадний банк України", про що видано відповідне свідоцтво (а.с. 41). 14.05.2014 року постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вулиці Котовського, 46, в місті Липовець, Липовецького району, Вінницької області після смерті, 24.02.2012 року, [PERSON], оскільки заявником нотаріусу не було пред'явлено правовстановлюючого документа про належність майна спадкодавцеві. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Цивільного кодексу України, оскільки спадщина відкрилась після 01.01.2004 року, таку позицію висловив і Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування". Зі змісту ст.ст.1216-1218 ЦК України, слідує, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220, 1222 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця і той з подружжя, який цього пережив (ст.1261 ЦК України). Як слідує із змісту ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її шляхом подачі заяви про прийняття спадщини особисто строком у шість місяців, або відмовитись від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, подавши про це заяву нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право відмовитись від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Для визнання права власності по спадщині за законом потрібно підтвердити: відкриття спадщини; родинні відносини; належність майна спадкодавцю та спадщину потрібно прийняти відповідно до ст. ст. 1268-1270 ЦК України. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає доведеним факт відкриття спадщини, родинні стосунки позивача із спадкодавцем та прийняття спадщини позивачем у визначений законодавцем порядок та строк. Крім цього належність спадкової маси у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований по вулиці В'ячеслава Чорновола, 46 в місті Липовець, Липовецького району, Вінницької області спадкодавцю [PERSON] доведено наступними доказами: рішенням виконавчого комітету Липовецької селищної ради народних депутатів від 29.04.1997 року за № 55, яким [PERSON] було надано земельну ділянку, площею 0,18 га під будівництво житлового будинку та господарських будівель, що розташована по вулиці Котовського, 38 "г" та надано дозвіл на будівництво житлового будинку (а.с. 10); будівельним паспортом та пояснювальною запискою до проекту застройки земельної ділянки (а.с. 11, 16-18); рішенням № 156 14 сесії 23 скликання Липовецької селищної ради від 08.06.2000 року, яким земельну ділянку, площею 0, 15га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по вулиці Котовського в смт. Липовець передано [PERSON] у приватну власність (а.с. 12-13); рішенням виконавчого комітету Липовецької міської ради від 27.08.2009 року за № 117, яким затверджено нове впорядкування нумерації будинків по вулиці Котовського та по провулку Мітарова та будинку по вулиці Котовського 38 г присвоєно номер 46, прізвище користувача - [PERSON] (а.с. 14); також рішенням 7 сесії 7 скликання Липовецької міської ради № 54 від 17.02.2016 року про перейменування вулиць міста Липовець, з якого слід, що вулицю Котовського перейменовано на вулицю [PERSON] (а.с.15); технічним паспортом на житловий будинок № 46 по вулиці Котовського, в місті Липовець, рік забудови 1997, де користувачем вказано [PERSON]; довідкою Липовецької міської ради за № 972 від 03.04.2014 року також констатовано, що [PERSON] являється користувачем житлового будинку № 46 по вулиці Котовського, в місті Липовець, рік забудови 1997( а. с. 19-22); довідками Липовецької міської ради від 01.04.2014 року за № 865 та від 02.04.2016 року за № 961 (а. с. 23). Судом встановлено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася до набрання чинності Цивільним кодексом України від 16.03.2003 р. рядом підзаконних актів, зокрема Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966 р. Даний нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, а не державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, тому виникнення права власності на нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення права діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Листом №10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ розяснив, що відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року №1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом України, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яке є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова від 13.06.2012 р. №6-54 цс 12). Здобуті у справі докази свідчать про те, що при житті [PERSON] набув нерухоме майно у виді житлового будинку № 46 з усіма господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вулиці Котовського (після перейменування вулиць [PERSON]), в місті Липовець, Липовецького району, Вінницької області, в порядку, який існував на час його спорудження. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, окрім цього, згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справі про спадкування роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені у позовній заяві належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги ґрунтуються на нормах закону та підлягають до задоволення. На підставі викладеного ст. ст. 25, 346 ч. 1 п.11, 1218 - 1223, 1261, 1268 -1270, 1274 ЦК України,

Outcome: approved