Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

03 травня 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позовній заяві покликається на ту обставину, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 07.10.2013 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 23 031 грн.15 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими позивачем Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір. Позивач свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідно до п. 1.1.3.2.11. Умов і правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи невиконаних зобов'язань перед Банком. Відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 16.04.2018 року має заборгованість - 62472,30 грн., яка складається з наступного: 20421,55 грн. - заборгованість за кредитом; 13719,85 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 24505,80 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 3825,10 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Просить стягнути з відповідача на їхню користь вказану суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою суду від 16 травня 2018 року позовна заява була прийнята до розгляду та призначено підготовче засідання на 01 червня 2018 року, а ухвалою суду від 21 червня 2018 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду на 10 липня 2018 року. 12 листопада 2018 року відповідач подала в суд відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає частково. З метою забезпечення доказів, за клопотанням відповідача, ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 12 листопада 2018 року від позивача витребувано матеріали кредитної справи. 04 грудня 2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, а 22 грудня 2018 року представник відповідача [PERSON] подав суду заперечення на вказану відповідь позивача. В судовому засіданні представник позивача Олексюк С.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, в своїх поясненнях послався на обставини, викладені у тексті позовної заяви, просить позов задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги визнали частково. Не заперечили про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та 4744,58 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, відповідно до визначеної дати виконання зобов'язань. Щодо стягнення іншої нарахованої заборгованості просили суд відмовити у задоволенні даних вимог. Суд, заслухавши пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. ст. 207, 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі і вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах де відображена воля сторін. Судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 07.10.2013 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 23 031 грн.15 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з "1" по "25" число кожного місяця Відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими позивачем Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що стверджується довідкою розрахунком заборгованості за договором. Відповідно до п. 1.1.3.2.11. Умов і правил Банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків Клієнта в погашення кредитної заборгованості Клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких Клієнт є поручителем, а також будь-який інший заборгованості, яка виникла у Клієнта зважаючи невиконаних зобов'язань перед Банком. Відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконала. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 16.04.2018 року має заборгованість - 62472,30 грн., яка складається з наступного: 20421,55 грн. - заборгованість за кредитом; 13719,85 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 24505,80 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 3825,10 грн. - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. В добровільному порядку борг перед банком відповідачем не погашається. Правовідносини які склалися між сторонами регулюються ст. 526 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами ст. 536 ЦК України. Згідно умов кредитного договору позивач взяв на себе зобов'язання сплачувати відсотки за користування кредитом та проводити погашення кредиту . Взяті на себе зобов'язання відповідач не виконала в повні мірі. Відповідно до ст. ст. 1050, 1054 ЦК України наслідками порушення Боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право Заявника вимагати повернення всієї суми кредиту. Судом встановлено з умов договору, що сторони погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. За умовами договору сторони погодили розмір щомісячних відсотків за користування кредитом, щомісячну сплату відсотків та заборгованості за кредитом шляхом внесення фіксованого щомісячного платежу . Кредит наданий до 31.10.2015 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 31.10.2015 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 01.11.2015 року, відповідач мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки по рахунку банк здійснює нарахування процентів за користування кредитом до квітня 2018 року. За період з дати закінчення строку кредитування 31.10.2015 року до 16.04.2018 року додатково (до попередньої суми процентів - 4 744,58 грн.) нараховано процентів за користування кредитом в розмірі 8 975,27 грн., разом нараховано процентів в розмірі 13 719,85 грн.( 4 744,58+8 975,27) . Нарахування банком відсотків за користування кредитом після 31.10.2015 року не відповідає вимогам закону. Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом , то після 31 жовтня 2015 року позивач не міг такі проценти нараховувати. Вищезазначена правова позиція визначена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та підлягає до застосування судами України . Враховуючи зазначене ,вимога про стягнення процентів в сумі 8975,27 грн. зарахованих після 31.10.2018 року, є неправомірною. Стосовно вимог банку про стягнення заборгованості за пенею та штрафу, то вони не можуть бути задоволені виходячи з наступного. В позовній заяві стягнення пені та комісії жодним чином не обґрунтовується. Є незрозумілим підстави та шляхи формування зазначеної у позовній заяві суми пені та комісії. Крім того, в позовній заяві, поряд із стягненням пені, вимагається стягнення штрафу, який передбачений Генеральною угодою. Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена ВСУ у постанові від 21.10.2015 №6-2003цс15. Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи обґрунтування підстав стягнення пені та наявність у кредитному договорі (Генеральній угоді) підстав для нарахування саме штрафу за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань у фіксованому розмірі 3825.10 грн., стягнення пені як виду неустойки є безпідставним та необґрунтованим , а тому підлягає відмові із цих підстав. Стосовно вимоги банку про стягнення штрафу . Відповідно до п.п. 1.3.3. або п.2.2. Генеральної угоди, позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 3825.1 грн. на наступний день після дня повернення кредиту або з 32 -го дня після порушення зобов'язання щодо повернення кредиту. Дата повного повернення кредиту - 31.10.2015 року. Тобто, банк мав право вимагати стягнення штрафу на 32 день після вищезазначеної дати. Станом на день звернення до суду, а це 03.05.2018 року сплив спеціальний (річний ) строк позовної давності щодо стягнення неустойки (пені, штрафу), про застосування якого просила відповідач та її представник. Таким чином, вимога про стягнення штрафу не підлягає до задоволення в зв'язку із застосуванням строку спеціальної позовної давності, про що відповідачем зроблено відповідну заяву. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-11бцс13, Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Необхідність та підставність застосування спеціальної позовної давності щодо пені та штрафу обґрунтовується і у висновках, викладених у Постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. За таких обставин справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до часткового задоволення в частині визнаної відповідачем суми 20421,55 грн. - заборгованість за кредитом та 4 744 грн. 58 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом за період у межах строку кредитування до 31.10.2015. В задоволенні решти вимог суд відмовляє. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача. На підставі викладеного, ст.ст. 26, 549, 610, 625, 1054 ЦК України,

Outcome: partial