Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Тересвянської селищної ради, [PERSON] та відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області, про захист права власника та права постійного землекористувача. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рішення виконкому Тересвянської селищної ради №74 від 26 травня 1971 року її покійному батькові [PERSON] було надано дозвіл на перебудову житлового будинку [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,06 га, яку йому було передано актом від 27 жовтня 1971 року. Згідно плану забудови цієї земельної ділянки, батьком було перебудовано житловий будинок, збудовано літню кухню, сарай та колодязь. Дане дворогосподарство було зареєстровано Хустським БТІ. В даному будинку проживали її батько [PERSON], який помер [INFO] року, мама [PERSON], яка померла [INFO] року, вона з чоловіком [PERSON], який помер в 1999 році, її дочка [PERSON]. В літній кухні цього дворогосподарства проживав її рідний брат [PERSON] з дружиною [PERSON] та дітьми. Після смерті батька [PERSON], в порядку спадкування, вона стала власником дворогосподарства [ADDRESS], яке складається з житлового будинку, літної кухні, сарая, вбиральні, колодязя та земельною ділянкою, якою вона користувалася як до так і після смерті батьків.В кінці 2013 року вона дізналася про те, що рішенням виконкому Тересвянської селищної ради № 114 від 30 вересня 2011 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно" право власності на її літню кухню, в якості житлового будинку в [ADDRESS], було оформлено в цілому за [PERSON]. Зазначає, що дане рішення є незаконним, оскільки вона не давала жодної згоди на перебудову літньої кухні під житловий будинок, і дана літня кухня є господарською будівлею її житлового будинку та знаходиться на її земельній ділянці, тому відповідач [PERSON] не може бути її власником. Крім цього зазначає, що рішенням Тересвянської селищної ради № 260 від 29 травня 2012 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації на право власності на земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0740 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в [ADDRESS]. Вважає дане рішення не законним, оскільки дана земельна ділянка накладається на її земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS].Просить скасувати рішення виконкому Тересвянської селищної ради № 114 від 30 вересня 2011 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно" та скасувати свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 18 жовтня 2011 року та його державну реєстрацію Тячівським РПТІ за [PERSON] від 31 жовтня 2011 року; скасувати рішення Тересвянської селищної ради №260 від 29 травня 2012 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS], орієнтовною площею 0,0740 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних споруд та стягнути з відповідачів в її користь судові витрати. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що літня кухня, яка в подальшому була перейменована в житловий будинок, не входила в склад господарських будівель будинку позивача. Також зазначили, що позивач не має жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку та межі останньої не визначені. Крім цього зазначили, що твердження позивача про те, що відповідач оформила на себе право власності на її літню кухню спростовується тим, що згідно плану забудови земельної ділянки, яка представлена позивачем, її літня кухня розташована в зовсім іншому місці, ніж житловий будинок, на який вона оформила право власності. Представник відповідача - Тересвянської селищної ради Тячівського району Половко В.І. в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що селищною радою при прийнятті оспорюваних рішень не було порушено вимоги чинного законодавства. Крім цього зазначив, що межі земельної ділянки позивача не визначені, оскільки згідно представлених нею документів, її розмір має становити приблизно 0,06 га, а фактичний розмір земельної ділянки, яку спільно використовує позивач та відповідач [PERSON], становить приблизно 0,15 га. Також зазначив, що згідно плану забудови земельної ділянки позивача , літня кухня знаходиться позаду її будинку, з правої сторони земельної ділянки від дороги. Представник відповідача - відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Тячівського районного управління юстиції Закарпатської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Рішенням виконкому Тересвянської селищної ради № 74 від 26 травня 1971 року [PERSON] надано дозвіл на перебудову житлового будинку в [ADDRESS], на земельній ділянці площею 0,06 га (а.с.4). Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 26 грудня 2012 року, [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину, є власником житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 19 листопада 2012 року, житловий будинок [ADDRESS], розташований на земельній ділянці, норму якої не встановлено, і до будинку відносяться надвірні споруди: Б - літня кухня, В - сарай, Г - вбиральня, 1-2 - огорожа, 3 - колодязь (а.с. 10). Із плану забудови земельної ділянки та оціночного акту вбачається, що літня кухня житлового будинку [ADDRESS], розташована позаду житлового будинку, по правій стороні земельної ділянки (а.с. 6-9). Згідно рішення виконкому Тересвянської селищної ради № 114 від 30 вересня 2011 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно", право власності на житловий будинок [ADDRESS] в цілому оформлено за [PERSON] (а.с.14). Із витягу про державну реєстрацію прав від 31 жовтня 2011 року вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.12). Згідно рішення Тересвянської селищної ради № 260 від 29 травня 2012 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на право власності земельних ділянок громадянам селища для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель", [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації на право власності на земельну ділянку, орієнтовною площею 0,0740 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (а.с.15). Із експлікації земельних угідь, виготовленої ДП "Хуст - Земля Карпат" у 2012 році, вбачається, що земельна ділянка по [ADDRESS] має площу 0,0740 га, суміжними землекористувачами є: від А до Б - землі загального користування [ADDRESS]; від Б до В - землі [PERSON]; від В до Г - землі [PERSON]; від Г до А - власник відсутній (а.с.50). Згідно абрис схеми земельних ділянок № 44 та [ADDRESS], загальна площа даних земельних ділянок становить 0,15 га (а.с.86). Із плану забудови земельної ділянки [PERSON] вбачається, що житловий будинок [ADDRESS], розташований по лівій стороні спірної земельної ділянки (а.с. 16). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" в редакції на час прийняття оскаржуваних рішень, виконавчий комітет сільської ради здійснює свої повноваження, зокрема в частині реєстрації об'єктів нерухомого майна шляхом прийняття відповідного рішення про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна та на його підставі проводить видачу свідоцтва про право власності, а тому, суд приходить до висновку, що Законодавством про місцеве самоврядування виконавчому комітету надано право розгляду питань, пов'язаних з реєстрацією закінчених будівництвом об'єктів. Згідно ч.1 ст. 59 Закону, Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Частиною 1 ст. 73 зазначеного Закону передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковим для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він не тільки суперечить актам цивільного законодавства, але і порушує цивільні права або інтереси. За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 19 ЗК УРСР 1970 року (в редакції станом на 26 травня 1971 року) колгоспи, радгоспи, інші підприємства, організації і установи у встановлених законом випадках можуть надавати з закріплених за ними земель земельні ділянки у вторинне користування. Порядок і умови вторинного землекористування визначаються законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими законодавчими актами Української РСР. Із ст. 20 ЗК УРСР 1970 року (в редакції станом на 26 травня 1971 року) вбачається, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Згідно ст.22 ЗК УРСР 1970 року (в редакції станом на 26 травня 1971 року) приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Частинами 1, 5-7 ст. 17 ЗК України 1990 року визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Із ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Відповідно до ст. 78 ЗК України 2001 року, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ч.ч. 6, 7 ст.118 ЗК України (в редакції станом на 29 травня 2012 року) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Згідно ст. 125 ЗК України 2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України 2001 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.1 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Відповідно до п.п. "а" п.6.1 Тимчасового Положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 №7/5 (в редакції станом на 30 вересня 2011 року), оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності, зокрема органами місцевого самоврядування: фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що житловий будинок відповідача [PERSON] є її господарською будівлею - літньою кухнею, оскільки згідно плану забудови земельної ділянки позивача [PERSON] та оціночного акту вбачається, що літня кухня її житлового будинку [ADDRESS], розташована позаду житлового будинку, по правій стороні земельної ділянки, а житловий будинок [ADDRESS], що належить відповідачу [PERSON], розташований по лівій стороні земельної ділянки, тобто, твердження позивача спростовуються нею ж поданим планом забудови земельної ділянки (а.с. 6-10). У матеріалах справи відсутні передбачені ст. 20 ЗК УРСР 1970 року, ст. 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року докази, які б давали підстави вважати, що у позивача виникло право користування земельною ділянкою в [ADDRESS], або право власності на неї. Тобто, межі земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS], в натурі (на місцевості) не визначені, а відповідно відсутні будь-які докази того, що саме на даній земельній ділянці знаходиться житловий будинок [ADDRESS], що належить відповідачу [PERSON]. Також, позивачем не подано жодних доказів того, що рішення Тересвянської селищної ради № 260 від 29 травня 2012 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на право власності земельних ділянок громадянам селища для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель" будь-яким чином впливає на її права та обов'язки, оскільки відсутні будь-які докази того, що межі земельної ділянки [ADDRESS] накладаються на земельну ділянку [ADDRESS]. А тому, суд приходить до висновку, що рішення виконкому Тересвянської селищної ради № 114 від 30 вересня 2011 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно", яким право власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] Тячівського району, в цілому оформлено за [PERSON], жодним чином не порушує та не зачіпає будь-які права та інтереси позивача, а тому відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання його недійсним та скасування. Оскільки, суд відмовляє позивачу у позовній вимозі про скасування рішення виконкому Тересвянської селищної ради № 114 від 30 вересня 2011 року "Про оформлення права власності на нерухоме майно", то відповідно слід відмовити у позовних вимогах про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 жовтня 2011 № 1224 року, виданого [PERSON] на житловий будинок в [ADDRESS] та скасування його державної реєстрації, оскільки дані позовні вимоги є похідними, і відсутні будь-які правові підстави для їх задоволення. Також, слід відмовити позивачу у скасуванні рішення Тересвянської селищної ради № 260 від 29 травня 2012 року "Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на право власності земельних ділянок громадянам селища для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель", оскільки останнє жодним чином не порушує та не зачіпає будь-які права та інтереси позивача. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed