Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" про визнання права власності та звільнення з під арешту належної їй на праві власності земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої по [ADDRESS]. Відповідач ПАТ КБ "ПриватБанк" позов не визнали, про що надали письмові заперечення, в судове засідання згідно поданої заяви представник не з'явився та просив слухання по справі провести без їх участі. Відповідач ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" в судове засідання не з'явились, заперечень на позовну заяву не надали. Представник третьої особи державний виконавець Відділу ДВС Роздільнянського РУЮ Одеської області Герасимчук І.Є. просила справу розглянути відповідно до вимог законодавства. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву в якій просила справу розглянути у її відсутність, в позовній заяві зазначила, що їй на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного між нею та сином [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої по [ADDRESS]. Після укладення договору вона, будучи людиною похилого віку, не мала матеріальної можливості виготовити технічну документацію на землю та зареєструвати своє право власності на землю в органах земельних ресурсів своєчасно. В 2014 році вона звернулась в реєстраційну службу з заявою про реєстрацію вказаного договору та прав на земельну ділянку. Однак їй було відмовлено в реєстрації її права власності на належну їй земельну ділянку, так як до цього часу земля зареєстрована за сином і на теперішній час за борги на земельну ділянку накладено арешт. Тому просила захистити її право власності на землю, так як земельна ділянка є її особистою приватною власністю, виключити ділянку з акту опису майна та звільнити з під-арешту. Відповідач ПАТ КБ "ПриватБанк" в своїх письмових запереченнях просили відмовити в задоволенні позову, мотивуючи свою позицію тим, що вибрано незаконний спосіб захисту цивільних прав позивачем по справі, а тому в задоволенні позову належить відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, давши оцінку обґрунтованості та законності заявлених вимог, прийшов до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного. Згідно з ст.60 ч.1 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п.24 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника, та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Судом встановлено, що 05.09.2012 року відділом Державної виконавчої служби Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області на підставі виконавчого листа №2-943/2011 року, виданого 05.04.2012 року Роздільнянським районним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 46229,61 грн, було відкрито виконавче провадження №34194992. 30.05.2013 року відділом ДВС Роздільнянського РУЮ Одеської області на підставі виконавчого листа №2-1168/2012, виданого 16.05.2013 року цим же судом про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ "Всеукраїнський Акціонерний Банк" боргу у сумі 36310,92 грн, було відкрито виконавче провадження №38221644. Дані провадження були об'єднані в одне і по зведеному виконавчому провадженню 31.03.2014 року державним виконавцем відділу Герасимчук І.Є. було проведено опис та арешт майна, а саме земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,1000 га. Належність майна боржнику була встановлена на підставі довідки Роздільнянського відділу Держкомзему в Одеській області, відповідно до якої вказана земельна ділянка зареєстрована за [PERSON]. Однак із матеріалів справи судом встановлено, що вказана земельна ділянка на підставі нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки від 07.08.2009 року, була подарована [PERSON] на користь своєї матері - [PERSON], що підтверджується копією договору, посвідченого нотаріусом та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за №3565252, а також відміткою на Державному акті про право приватної власності на землю, виданому на ім"я [PERSON], який є додатком до договору дарування з відповідною відміткою нотаріуса про перехід права власності на визначену вище земельну ділянку на користь [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Тому [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку, що підтверджується наявними в неї правовстановлюючими документами, однак не зареєструвала своє право власності на земельну ділянку. Відповідно до п.5 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" право власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання рішенням суду законної сили про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Про те якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня реєстрації відповідно до ст.334 ЦК України з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних відносин. До державної реєстрації прав власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпорядитися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст.396 ЦК України, оскільки це майно є предметом виконаного зобов"язання, яке виникло з договору відчуження майна. Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього кодексу. Зокрема відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Тому суд вважає, що земельна ділянка площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована по [ADDRESS], кадастровий номер 5123910100:02:019:0039 є предметом виконаного зобов'язання, яке виникло з нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки, а [PERSON] в законному порядку придбала вказане майно і є його законним володільцем. Тому правомірні вимоги позивачки щодо визнання вказаної земельної ділянки її особистою приватною власністю, виключення її з акту опису майна та зняття з ділянки арешту. Вибрані позивачем способи захисту відповідають діючому цивільно-процесуальному законодавству, зокрема ч.1 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження", а тому підстав для відмови в задоволення позову щодо неналежного способу захисту порушених прав судом не встановлено. Відповідно до п.24 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" по спорам про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту органи державної виконавчої служби залучаються до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Оскільки відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відділ ДВС Роздільнянського РУЮ залучений до участі у справі в якості третьої особи, підстав для задоволення вимог щодо зобов'язання їх вчинити певні дії не встановлено, а тому в задоволенні частини вимог щодо зобов'язання третьої особи вчинити певні дії належить відмовити. На підставі викладеного та згідно ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст.316, 319, 321, 328, 334, 391, 346, 722 ЦК України,

Outcome: partial