Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

12 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ВАТ "Содовий завод" в обґрунтування якого зазначив, що він працював у відповідача в період з 03 березня 1983 року по 11 лютого 1998 року та був звільнений за власним бажанням. При звільненні остаточний розрахунок з ним проведено не було, у зв'язку з чим за захистом свого порушеного права від звертався до суду. Рішенням місцевого суду від 11 грудня 1998 року присуджено до стягнення заборгованість по заробітній платі в сумі 1551 грн. 31 коп. Така заборгованість реально до теперішнього часу не виплачена. Посилаючись на п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 12 грудня 1999 року просить стягнути на свою користь компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з її невиплатою, яка станом на 09 лютого 2015 року за рішенням Слов'янського міського суду від 11 грудня 1998 року складає 5093 грн. 71 коп. Згідно довідки відповідача від 30 січня 2014 року його середньомісячна заробітна плата за останні 2 місяці роботи складала 113 грн. 33 коп. за відпрацьований час, а середньоденний заробіток - 5 грн. 17 коп. Таким чином, його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 09 лютого 2015 року складає 21021 грн. 22 коп. Крім зазначеного, незаконними діями відповідача йому була спричинена і суттєва моральна шкода, яка виявилась у моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем його законних прав та інтересів, що гарантовані трудовим законодавством у частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Порушення відповідачем трудових прав призвели до втрати налагоджених нормальних зв'язків, через що він був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя для матеріального забезпечення себе та своєї родини. Моральну шкоду оцінює в 3000 грн., яку, також, просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги. Просила їх задовольнити повністю, пояснення надала аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача - відкритого акціонерного товариства "Содовий завод", у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Суду надано заяву про розгляд справи без участі представника ВАТ "Содовий завод", позовні вимоги не визнають, росять відмовити в повному обсязі, оскільки, заборгованість по заробітній платі в сумі 1551 грн. 31 коп. рішенням Слов'янського міського суду стягнена на користь позивачки. Крім того, вказана сума знята з бухгалтерського обліку ВАТ «Содовий завод» з 1998 року, тобто заборгованість не значиться, у зв'язку з тим, що [PERSON] звернулася до Європейського суду з прав людини. Зазначена заборгованість переходить під юрисдикцію держави Україна, яка через органи Державного казначейства України провадить виплату заборгованості зі справедливою компенсацією на підставі прийнятих рішень Європейського суду. Компенсація та інші економічні санкції, на які посилається позивач по справі, також, не можуть бути застосовані, оскільки нормативним актом чітко передбачено, що компенсація нараховується з моменту отримання заборгованості, а заборгованість раніше звільненим працівникам не виплачувалась, оскільки усі виконавчі листи знаходилися на виконанні до вересня 2003 року в виконавчій службі Слов'янського міськрайонного управління юстиції. З 04 вересня 2003 року відносно ВАТ «Содовий завод» відкрита ліквідаційна процедура, у відповідності до ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який має пріоритет перед іншими законодавчими актами, забороняється у відношенні підприємства застосовувати будь-які економічні санкції, що може привести до збільшення дійсних вимог у ліквідаційній процедурі. Суд, заслухавши позивача, дослідивши заперечення відповідача та матеріали справи у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 117 КЗпП України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У разі якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи. Виплата середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, тому на виниклі між сторонами правовідносини не розповсюджується дія мораторію встановленого ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". З матеріалів справи вбачається, що позивач знаходився у трудових правовідносинах з ВАТ "Содовий завод" з 03 травня 1983 року по 11 лютого 1998 року і був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України(а.с. 7). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розраховуючи суму середнього заробітку, позивач по даній цивільній справі, виходив з вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та довідки наданої відповідачем від 30 січня 2014 року, згідно якої, середня заробітна плата позивача складала 113 грн. 33 коп., а середньоденна, таким чином, складає 05 грн. 17 коп. За період з 12 лютого 1998 року по 09 лютого 2015 року, кількість робочих днів становить 4066. Тобто, за період затримки розрахунку при звільненні, відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток в розмірі 21021 грн. 22 коп. Суд не приймає до уваги посилання відповідача в тій їх частині, що оскільки позивач звернувся до Європейського суду з прав людини щодо невиконання рішення суду, то з цих підстав, вказана заборгованість по рішенню суду повинна бути стягнута з держави, а тому знята з бухгалтерського обліку ВАТ «Содовий завод», оскільки за своєю суттю рішення Європейського Суду покликано захистити право людини, порушене державою, і у зв'язку з цим, у разі коли Європейським Судом визнається, що право людини порушене, може бути стягнута сатисфакція, однак наявність такого рішення не знімає обов'язку боржника задовольнити вимоги стягувача по рішенню національного суду. До того ж, відповідачем не представлені суду будь-які докази того, що таке рішення Європейського Суду з прав людини існує, і внаслідок існування такого рішення суду держава взяла на себе обов'язок сплатити позивачеві суми заробітної плати, стягнуті по рішенню Слов'янського міського суду Донецької області. Крім того, у відповідності із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Вирішуючи питання стосовно виплати працівникові компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати у сумі 5093 грн. 71 коп., суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці", компенсація працівникам частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку встановленому чинним законодавством. Згідно до ст. 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Статтею 7 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", передбачено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Позивачем не додано доказів на підтвердження виплати йому заборгованості, та даних про відмову власника або уповноваженого ним органу у виплаті компенсації. Крім того, дія постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року за № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати" - поширюється тільки на працюючих робітників, але ж ніяк не на звільнених. За таких підстав в задоволенні цих вимог слід відмовити. Окрім того, позивач просить стягнути моральну шкоду. Така шкода відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодовується в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач посилався на те, що він втратив налагоджені і нормальні життєві зв'язки, через що був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та своєї родини. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що заявлений позивачем розмір завданої моральної шкоди не відповідає характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача. А тому на думку суду розмір моральної шкоди має складати 1000 грн. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп., оскільки позовна заява містить у собі вимоги матеріального та нематеріального характеру. На підставі ст.ст. 47, 116, КЗпП України,

Outcome: partial