Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

10.10.2014р. [PERSON] звернувся в суд з позовом про скасування наказів ДП "ПКТІ "Львівхарчопроект" № 09 від 05.11.2012р. та № 01 від 17.01.2014р. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 22 липня 2008 року по 31 жовтня 2012 року він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством "Проектно-конструкторський технологічний інститут "Львівхарчопроект". Після його звільнення з роботи відповідач видав накази про утримання з нього 3000 грн. згідно наказу № 09 від 05.11.2012р. і 4159,65 грн. згідно наказу № 01 від 17.01.2014р., хоча на день його звільнення жодних претензій щодо заподіяння матеріальної шкоди підприємству не було, він жодним чином не був повідомлений про підстави утримання грошових сум з невиплаченої підприємством заробітної плати. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, зіславшись на обставини, вказані в позовній заяві. Просять суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши що наказ №09 від 05.11.2014 року був виданий правомірно керівником підприємства за результатами перевірки Держфінінспекції 30.07.2014 р., про що саме тоді було повідомлено [PERSON], на що останній не заперечив, а сам акт перевірки підписав особисто. Підстави для видачі наказу №01 від 17.01.2014р. було висвітлено у звіті за результатами внутрішнього службового розслідування комісією ДП "ПКТІ "Львівхарчопроект", щодо виконання посадових обов'язків головним бухгалтером [PERSON], про що було повідомлено останнього рекомендованим поштовим відправленням (цінним листом) 23.01.2014р. Заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Крім того, ст.128 КЗпП України встановлено обмеження розміру відрахувань із заробітної плати і передбачено, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п'ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п'ятдесят процентів заробітку. Зазначені обмеження не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Відповідно до ст. 136 Кодексу законів про працю України передбачено, що покриття шкоди працівником в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Відповідно до роз'яснення у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст.127 КЗпП України, суди мають враховувати, що вимоги про повернення працівником авансу, виданого в рахунок заробітної плати, і сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, а також погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, переведення до іншої місцевості чи на господарські потреби, розглядаються судами в тому разі, коли роботодавець не має можливості провести відрахування із заробітної плати у зв'язку з тим, що працівник оспорює підстави і розмір останнього, або минув місячний строк для видання відповідного наказу (розпорядження), або з інших причин. До лічильних помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов'язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, у тому числі колективного договору; Роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Випадки повної матеріальної відповідальності працівника визначаються ст. 134 КЗпП України. Судом встановлено, що трудові відносини між [PERSON] та ДП «Проектно-конструкторським технологічним інститутом» припинилися 01.11.2012року на підставі наказу №57-К від 31.10.2012р. про звільнення [PERSON] із займаної посади головного бухгалтера за згодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України. Статтею 136 КЗпП України передбачено порядок покриття шкоди заподіяної працівником. Відповідно до норми ч.3 цієї статті у решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. В даному випадку, після звільнення позивача з роботи, а відтак припинення трудових відносин між сторонами, позивач перестає бути працівником підприємства. Отже, у відповідача не було правових підстав для видачі 05.11.2012р. наказу №9 та 17.01.2014р. наказу № 01 про утримання з позивача коштів. Та обставина, що у день звільнення позивача з роботи з ним не було проведено повного розрахунку не надає відповідачу право в подальшому приймати накази про утримання з [PERSON] коштів в сумі 3000грн. і 4159,65грн. та корегування нарахованих йому на час звільнення розрахункових виплат. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов підставний та підлягає задоволенню.

Outcome: approved