Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-07 00:00:00

Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання. Позовні вимоги мотивовані тим, що КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов визначених "Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" та Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Помешкання, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], де проживає відповідач [PERSON], забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго". Відповідач регулярно порушує умови вищевказаних Правил та п. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в результаті чого станом на 30.08.2017 року в неї виникла заборгованість за надані послуги в сумі 23\~612,97 грн. Таким чином, до стягнення підлягає сума заборгованості в розмірі 23\~612,97 грн. з врахуванням поточної оплати та щомісячних нарахувань. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. За весь час прострочення сплати платежів відповідачу нараховано: 4624,68 грн. - інфляційних та 980,15 грн. - 3% річних. Оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку сплатити борг, позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом. Слід зазначити, що 3 листопада 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області було ухвалено заочне рішення в даній справі, яким позов задоволено. Однак, ухвалою Вінницьким міським судом Вінницької області від 28 грудня 2017 року дане заочне рішення було скасовано, а справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 28 грудня 2017 року визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Також даної ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. Позивач та відповідачі копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі без повідомлення сторін отримали. Так, у визначений законом строк, представником відповідача було надано відзив, зі змісту якого вбачається, що вимога позивача визнається частково в сумі 12\~106,44 грн. Щодо суми сплаченого судового збору, то вона не визнається, оскільки відповідач є інвалідом 2-ї групи. Відносно суми боргу по оплаті послуг, то визнається борг за послуги центрального теплопостачання в межах строку позовної давності. Тому всі розрахунки по боргу починаються не з 01.2012, а з 09.2014 року. Таким чином, загальна сума до стягнення становить 20\~499,87 грн., проте її потрібно розділити на двох співвласників. Отже, відповідач визнає суму боргу в розмірі 10\~248,93 грн. Втрати від інфляції та 3% річних, на думку представника, прирівнюються до неустойки та до них слід застосувати спеціальний строк позовної давності в один рік. Отже, вимога про стягнення 3% річних визнається в сумі 262,78 грн., інфляція 1594,73 грн. Також звернуто увагу, що власниками спірної квартири є дві особи, проте в позові вказано лише одну. В зв'язку з отриманням позивачем відзиву, ним було подано відповідь на відзив, відповідно до якого вони заперечують проти відзиву, оскільки власником спірної квартири є лише [PERSON] Також саме з даною особою було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Своїми діями (оформлення субсидії та частковою оплатою послуг) відповідач визнала свій борг за спожиті послуги. У відзиві відповідачем визнано борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, а тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Також в позивача відсутні пістави для перерахунку 3% річних та суми втрат від інфляції, оскільки розрахунок позовних вимог наданий за період з 08.2014р. по 07.2017 року. Слід зазначити, що відповідачем не було надано суду заперечення. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України,\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників судового процесу не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Комунальне підприємство Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов, визначених "Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених Постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630 та Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 року за №1875. З витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду КП ОЦ Житлово-комунального господарства м. Вінниці станом на 31.07.2017 року, судом встановлено, що квартиронаймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 5). З розрахунку позовних вимог КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" судом встановлено, що згідно складеного розрахунку загальна сума боргу з урахуванням 3% річних та суми втрат від інфляції складає 30\~217,80 грн., з яких: 23\~612,97 грн. - боргу за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 980,15 грн. - 3% річних та 5624,68 грн. - суми втрат від інфляції (а.с. 7). Матеріалами справи встановлено, що борг виник за період з січня 2012 року включно по серпень 2017 року (а.с. 6). Суд звертає увагу, що представник відповідача визнає позов частково в розмірі 12\~106,44 грн. отже, сам факт наявності боргу, ним не заперечується, а лише частково не визнається сума заборгованості. Щодо обрахунку суми заборгованості, то представник відповідача зазначає, що всі розрахунки слід здійснювати з 09.2014 року, а не з 01.2012 року, як вказано в позовній заяві, тобто з врахуванням строку позовної давності визначеного ст. 257 ЦК України. Слід зазначити, що відповідач [PERSON] проживає в будинку-інтернаті і знаходиться на повному державному забезпеченні з 11 листопада 2016 року (а.с. 49). Однак, борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в неї виник з січня 2012 року, тобто за декілька років до переїзду в будинок-інтернат. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що власниками квартири [ADDRESS] є дві особи: [PERSON] та [PERSON], яка померла, з наступних підстав. Жодних доказів про наявність іншого співвласника спірної квартири, ні відповідачем, ні її представником не надано, як і факту смерті даної особи. З витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду КП ОЦ Житлово-комунального господарства м. Вінниці, наданого позивачем, вбачається, що окрім відповідача в даній квартирі також прописана онука семерічного віку - [PERSON] (а.с. 5). З довідки МКП «ЖЕК№5» від 09.12.2016 року вбачається, що в спірній квартирі також проживала [PERSON] дочка відповідача, проте вона вибула 19.10.2016 року (а.с. 72). Слід зазначити, що даною довідкою не підтверджено факт наявності іншого співвласника квартири. З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання про відсутність законних підстав для стягнення заборгованості за спожиті послуги централізованого теплопостачання з двох співвласників квартири. Оскільки відповідачем не доведено наявність другого співвласника спірної квартири, то суд критично ставиться до переконання представника відповідача про необхідність поділу суми заборгованості порівну між співвласниками. Крім того, статтею 322 ЦК України визначено, що \~власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відповідач має оплачувати спожиті послуги з централізованого теплопостачання, не залежно проживає вона в квартирі, чи ні, оскільки послуги були фактично надані. Разом з тим, відповідач не може відмовитись від отримання даної послуги так, як її квартира під'єднана до централізованого теплопостачання. Слід зазначити, що розрахунок та оплата опалювальної площі здійснюється відповідно до п. 2 «Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, яка визначає, що опалювальна площа (об'єм) квартири це загальна площа (об'єм) квартири без урахування площі лоджії, балконів, терас. Суд вважає, що позивачем вірно здійснюється нарахування за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, виходячи із опалювальної площі, що також підтверджується розрахунком заборгованості. З оборотної відомості вбачається, що [PERSON] надавалися послуги з централізованого теплопостачання, які нею не оплачувалися у встановленому порядку, однак частково погашалися оплатами та субсидіями для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, в зв'язку із чим утворилася заборгованість. Разом з тим, споживачі послуг громадяни, яким призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, зобов'язані щомісячно сплачувати вартість фактично спожитої послуги з урахуванням розміру призначеної субсидії, чого не було зроблено відповідачем. Таким чином, відповідач своїми діями щодо оформлення субсидій та оплатою визнала свій борг за спожиті послуги з централізованого опалення. Щодо твердження про визначення боргу в межах строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З огляду на вищевказане, суд звертає увагу, що у відзиві відповідачем визнано борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання. Також [PERSON] було здійснено часткове проведення оплати за надані позивачем послуги в травні 2012 року, січні 2013 року, січні 2017 року. Даними діями вона підтвердила, що визнає свій обов'язок щодо оплати за спожиті послуги. Таким чином, законних підстав для застосування строку позовної давності немає. \~Крім того, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Відповідно до вимог даної статті, відповідачу або її представнику необхідно було подати суду окрему заяву про застосування строків позовної давності, чого зроблено не було. Так, представником відповідача у відзиві лише обґрунтовується розмір суми заборгованості з врахуванням строку позовної давності. Відносно перерахунку 3% річних та суми втрат від інфляції, про що зазначає представник відповідача, то на думку суду, дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки наданий розрахунок позорвних вимог КП ВМР "Вінницяміськтеплоенерго" наданий за період з 08.2014 року по 07.2017 року. Матеріалами справи встановлено, що 28 листопада 2009 року між комунальним підприємством Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» та [PERSON] було укладено договір № 11233412, згідно умов якого позивач зобов'язався надати споживачеві наймачеві (власнику) квартири та членам його сім'ї, а також іншим особам, які фактично проживають у квартирі за адресою: м. Вінниця, вул. Артема (наразі [PERSON]), 2, кв. 51, вчасно та відповідної якості послуги з опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, що передбачені цим договором (а.с. 73-74). Предметом договору є централізоване опалення та централізоване гаряче водопостачання. Пунктом 15.1 вищевказаного договопу передбачено, що споживач зобов'язаний своєчасно, в установлений договором термін, оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у разі прострочення платежів сплатити пеню, а на вимогу виконавця суму втрат від інфляції та 3% річних. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України,\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України, одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Частиною 1\~ст. 530 ЦК України визначено, що\~якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.ст. 67, 68 ЖК України, квартиронаймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги. Згідно ст.ст. 20, 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача що до інфляції та 3% річних має бути застосований спеціальний строк позовної давності так, як окремої заяви про застосування строку, ним подано не було. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 30 жовтня 2013 року по справі № 6-59цс13, закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач в добровільному порядку не розраховується з підприємством за надані послуги централізованого теплопостачання, суд вважає, що заборгованість з відповідача на користь позивача підлягає примусовому стягненню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача не стягується судовий збір, оскільки вона є інвалідом 2-ї групи, що підтверджується Витягом з акту огляду МСЕК (а.с. 48). На підставі викладеного,

Outcome: approved