Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 21 квітня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Сведбанк», а раніше публічне акціонерне товариство «Сведбанк», а в подальшому ПАТ «ОМЕГА БАНК») було укладено кредитний договір №0201/0408/77-033, на підставі якого він отримав кредит в сумі 16800,00 доларів США строком дії до 21.04.2028 року та відсотковою ставкою за користування кредитом 13 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 16 800,00доларів США, на строк з 21 квітня 2008 року по 21 квітня 2028 року, включно, та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, оплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Згідно з п. 1.3. Кредитного договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 13.0 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватись без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1.2. цього договору. Пунктом 1.4. Кредитного договору передбачено, що кредитні кошти, призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.22, 23 ст. 1, ст. 11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», у взаємозв'язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які розроблені у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Зазначає, що відповідна форма розпису сукупної вартості кредиту за кредитним договором не надавалась йому банком та ним не підписувалась. Вказані Правила містять обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, які зазначені в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідність яких випливає із суті та умов договору, є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту. З п. 3.2 розділу 3 Правил слідує, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Дана інформація відсутня у графіку погашення, доданому до кредитного договору. Зазначає, що в момент укладення кредитного договору, він не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України. У кредитному договорі, на його думку, відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме: детальний розпис загальної вартості кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; графік платежів з відомостями (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, вартості сплати всіх супутніх послуг, а та інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; сукупна вартість кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені у кредитному договорі, що є несправедливим щодо споживача, а тому наявні підстави вважати, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України. Зазначені умови ПАТ «Омега Банк», під час укладення договору виконані не були. Кредитний договір не містить застережень щодо прав і обов'язків сторін у випадку зростання курсу долара США, що позбавило позичальника можливості планувати суму коштів, яку йому необхідно буде заплатити в рахунок погашення кредиту. Кредит надавався йому за курсом 5грн.05коп. за 1 долар США . Значне підвищення курсу долара США по відношенню до курсу національної валюти України призвело до зростання зобов'язань за кредитом майже в п'ять разів. Вважає умови кредитного договору несправедливими, такими, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, а тому є підстави для визнання кредитного договору недійсним. 21 квітня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0201/0408/77-033 від 21 квітня 2008 року, між позивачем та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 1076. В іпотеку, у відповідності до договору іпотеки, позивачем було передано земельну ділянку загальною площею 0,2000га, що розташована за адресою: [ADDRESS] 21 квітня 2008 року, в якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань за договором №0201/0408/77-033 від 21 квітня 2008 року, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено договори поруки. 21 листопада 2011 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області прийнято заочне рішення про задоволення позову у справі №2-7086 за позовом між ПАТ «Сведбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №0201/0408/77-033 від 21.04.2008р. в сумі 18960,60 доларів США та 7132,46грн. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке також виступало правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» або Фактор було укладено договір факторингу № 15 . 13 травня 2013 року Луцьким міськрайонним судом Волинські області було прийнято ухвалу про заміну сторони у виконавчому провадженні № 33196766 по виконанню виконавчого листа № 2-7086, виданого 08.06.2012 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 0201/0408/77-033 від 21.04.2008 року в сумі 18960,60 доларів США та 7 132,46 грн., а саме: стягувача ПАТ «Сведбанк» на ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс». 30 вересня 2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області було прийнято заочне рішення, у зв'язку із задоволенням заяви [PERSON] про перегляд заочного рішення від 21.11.2011 року, у справі за позовом ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №0201/0408/77-033 від 21.04.2008 р. в сумі 18960,60 доларів США та 5446,31 грн. пені, а також по 843,07 грн. судових витрат з кожного, 09 лютого 2017 року, після ознайомлення з матеріалами судової справи №161/11679/14-ц, йому стало відомо, що до заяви АТ «Сведбанк» про заміну сторони виконавчого провадження було долучено витяг з договору факторингу, з яким він вперше, у неповній редакції, ознайомився. Підставою для визнання Договору факторингу недійсним вважає відсутність у відповідача ліцензії НБУ на здійснений валютних операцій, відповідно відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності, як передбачено ч. 2 ст. 203 ЦК України. При переході прав кредитора за Договором факторингу до нового кредитора у зобов'язанні переходить право на отримання від позичальника платежів, а саме, і виключно, у іноземній валюті, оскільки валютою договору є долар США. Кредитний договір передбачає розрахунок між сторонами договору у іноземній валюті, жодних змін до кредитного договору між первісним кредитором (банком) і позичальником (позивачем), як сторонами договору, щодо валюти договору та валюти виконання договору не вносилося. 09 лютого 2017 року, після ознайомлення з матеріалами судової справи №161/11679/14-ц, йому стало відомо, що до заяви ПАТ «Сведбанк» про заміну сторони виконавчого провадження було долучено витяг з реєстру боржників, у відповідності до якого за кредитним договором було відступлено право вимоги за основним боргом, відсотках та прострочених відсотках, що виражено в доларах США. За відомостями, наданими Національним банком України, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» ліцензію на здійснення валютних операцій не отримувало - даний факт було встановлено в межах розгляду апеляційним судом Кіровоградської області цивільної справи №405/407/15-ц, предметом якої було також визнання частково недійсним того ж Договору факторингу № 15 від 28.11.2012року. Зважаючи на зазначене вище та враховуючи валюту кредитного зобов'язання, для отримання коштів ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» від нього, як коштів на виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідач зобов'язаний отримати ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, такого ж висновку дійшов апеляційний суд Харківської області у справі №643/9295/13-ц від 10.02.2015 Львівський апеляційний господарський суд у справі № 2/65/5022-771/2012 від 11.02.2013 р., а також ВГС у справі №910/12310/14. Відносно встановлення факту, що має юридичне значення, а саме відсутність підтвердження оплати ціни продажу за Договором факторингу (ч. 5 ст. 203 ЦК України) посилається на те, що в судовій справі №405/407/15-ц, про визнання частково недійсним Договору факторингу № 15 від 28.11.2012року, яка розглядалась апеляційним судом Харківської області було встановлено, що відповідно до пункту 2.3. Договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладеного між «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перехід від банку до фактора прав вимоги заборгованості до боржника відбувається після сплати Фактором ціни продажу у повному обсязі, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Розділом 3 зазначеного договору визначено ціну продажу, яка визначена сторонами у 166897342 грн. 56 коп. Фактор на дату підписання оплачує банку ціну продажу, передбачену пунктом 3.2. цього договору шляхом безготівкового перерахуванням коштів на рахунок банку в АТ «Сведбанк» (публічне) МФО 300164,ЄДРПОУ 19356840. Днем отримання банком ціни продажу заборгованості від фактора вважається день зарахування грошових коштів в сумі ціни продажу заборгованості на рахунок банку, визначений в пункті 3.3. ба- договору в розмірі, встановленому в п. 3.2 цього договору. Оскільки до матеріалів судової справи №161/11679/14-ц за позовом АТ «Сведбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, Фактором було долучено витяг з Договору факторингу (1,2,3,4,7,8,28 сторінки), відповідно, вважає, що факти встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області у справі №405/407/15-ц мають преюдиціальне значення та не підлягають доказуванню в розумінні ст.3 ст. 61 ЦПК України. Крім того, зазначає, що 28.11.2012 року між Фактором та Банком не могло бути укладено Договору факторингу, оскільки станом на 28.11.2012 року діяло Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінспослуг №231 від 3 квітня 2009 року, яке прямою нормою забороняло набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Однак положення даного підзаконного акту не були прийняті сторонами оспорюваного правочину до уваги, що призвело до укладення Договору факторингу та одночасного відступлення прав за Договором іпотеки та, відповідно, надало право відповідачу здійснювати звернення стягнення на предмет іпотеки, порушуючи його права та законні інтереси, як боржника за зобов'язанням. Посилаючись на вищенаведене, у зв'язку з недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, встановлених ч.ч.1, 2, 5 ст.203 ЦК України, позивач просить суд визнати недійсним кредитний договір № 0201/0408/77-033, що укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» від 21.04.2008 року; визнати недійсним договір іпотеки Р№ 1076 від 21.04.2008 року, що укладений між [PERSON] і ПАТ «Сведбанк» та посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н.В.; визнати недійсним договір поруки, що укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» 21.04.2008 року; визнати частково недійсним договір факторингу № 15, що укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» 28 листопада 2012 року в частині відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором №0201/0408/77-033 від 21.04.2008року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного кредитного договору № 0201/0408/77-033 від 21 квітня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Сведбанк», а раніше публічне акціонерне товариство «Сведбанк», а в подальшому ПАТ «ОМЕГА БАНК») та [PERSON], останній отримав кредит в розмірі 16800,00 доларів США, зі сплатою 13 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, та з кінцевим терміном погашення 21 квітня 2028 року. 21 квітня 2008 в забезпечення виконань зобов'язань [PERSON] за кредитним договором №0201/0408/77-033 від 21 квітня 2008 року, між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого відповідачі [PERSON] та [PERSON] несуть солідарну відповідальність перед позивачем . Крім того, в забезпечення виконань зобов'язань за вищевказаним кредитним договором [PERSON] надав в іпотеку земельну ділянку площею 0,2000га, яка розташована за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, с.Веснянка, вул.1-го Травня, 21а, згідно договору іпотеки від 21 квітня 2008 року, укладеного між позивачем та ВАТ «Сведбанк», посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1076. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що банк взяті на себе зобов'язання по кредитному договору виконав в повному об'ємі. Однак, [PERSON] не повертав отримані кредити відповідно до графіків погашення кредитів та відсотків, в зв'язку з чим не виконував зобов'язання належним чином . Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2011 року задоволено позов публічного акціонерного товариства "Сведбанк"до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, суд вирішив: стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Сведбанк"18960 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот шістдесят) доларів США 60 центів заборгованості за кредитним договором та 5446 (п'ять тисяч чотириста сорок шість) грн. 31 коп. пені; стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Сведбанк"по 783 (сімсот вісімдесят три) грн. 07 коп. судового збору та по 60 (шістдесят) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Як встановлено судом, 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке також виступало правонаступником акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» або Фактор було укладено договір факторингу № 15 . Відповідно до статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно з ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Як слідує із змісту ст.1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно з ст. 512 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 травня 2013 року задоволено заяву публічного акціонерного товариства "Сведбанк" про заміну сторони виконавчого провадження по справі за позовом публічного акціонерного товариства "Сведбанк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно з якою суд ухвалив: замінити сторону у виконавчому провадженні ВП № 33196766 по виконанню виконавчого листа № 2-7086, виданого 08.06.2012 року Луцьким міськрайонним судом про стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 0201/0408/77-033 від 21.04.2008 року в сумі 18960,60 доларів США та 7132,46 гривень, а саме: стягувача публічне акціонерне товариство "Сведбанк" на товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс". Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2014 року задоволено заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства "Сведбанк" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, та скасовано заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2011 року у вищевказаній цивільній справі . Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У зв'язку з невиконанням зобов'язань за вищевказаними договорами, повторним заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2014 року задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор плюс" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор плюс" 18960 (вісімнадцять тисяч дев'ятсот шістдесят) дол. США 60 центів заборгованості за кредитним договором та 5446 (п'ять тисяч чотириста сорок шість) грн. 31 коп. пені., а також стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор плюс" по 783 (сімсот вісімдесят три) грн. 07 коп. судового збору та по 60 (шістдесят) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Крім того, як встановлено судом, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 вересня 2015 року у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування відмовлено. Згідно з п. 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами є операції з фінансовими активами, що здійснюються на користь третіх осіб за власний рахунок або за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. До фінансових активів належать грошові кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, які не є цінними паперами. При цьому, ст. 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» передбачено, що дія цього Законупоширюється на всіх суб'єктів господарювання. Види господарської діяльності, не передбачені у статті 9 цього Закону, не підлягають ліцензуванню. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» визначено види господарської діяльності, щопідлягають ліцензуванню відповідно до спеціальних законів, до яких, зокрема, належить діяльність із надання фінансових послуг (п. 4 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»). Спеціальним законом в даному випадку виступає Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Стаття 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринківфінансових послуг» передбачає обов'язкове ліцензування операцій з надання лише таких фінансових послуг: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Отже, з аналізу наведених норм законодавчих актів вбачається, що діяльність фінансових установ, які здійснюють факторингові операції, не передбачає додаткове ліцензування в даному випадку на право здійснення валютних операцій, оскільки факторинг не входить до переліку ліцензованих видів діяльності, визначених у ст. 34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Як слідує із частини 3 статті 215 ЦК України , якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивачем не наведено суду належних та допустимих доказів щодо факту вчинення відповідачем будь-яких дій, які дають підстави для задоволення вищевказаних позовних вимог позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, щодо відмови в задоволенні позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства "Омега Банк", товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс", третя особа на стороні позивача - [PERSON] про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, договору поруки, договору іпотеки та частково недійсним договору факторингу.

Outcome: approved