Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Представник ПАТ ,,Дельта Банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 16.01.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2706/0108/71-008, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 45 000,00 дол. США з розрахунку 11,9% річних на строк з 16.01.2008 року по 16.01.2038 року. В частині надання кредитних коштів ПАТ «Сведбанк» свої зобов'язання виконав в повному обсязі, банк надав, а позичальник отримав всю суму кредиту, підтвердженням чого є заява на видачу готівки №104_2 від 16.01.2008 року. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ ,,Дельта Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «Сведбанк» відступив ПАТ ,,Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Внаслідок чого до ПАТ ,,Дельта Банк" переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. З метою забезпечення виконаня гошових зобов'язань за вказаним Договором іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки №2706/0108/71/008-z-1 від 16.01.2008 року передала в іпотеку нерухоме майно: а саме на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності іпотекодавцю на підставі Договору-купівлі продажу квартири, посвідченого 16 січня 2008 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим номером №278, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 16 січня 2008 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував з приводу задоволення позовних вимог, в задоволені позовних вимог просив відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 16.01.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2706/0108/71-008, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 45 000,00 дол. США з розрахунку 11,9% річних на строк з 16.01.2008 року по 16.01.2038 року. В частині надання кредитних коштів ПАТ «Сведбанк» чвої зобов'язання виконав в повному обсязі, банк надав, а позичальник отримав всю суму кредиту, підтвердженням чого є заява на видачу готівки №104_2 від 16.01.2008 року. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ ,,Дельта Банк" було укладено догорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «Сведбанк» відступив ПАТ ,,Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Внаслідок чого до ПАТ ,,Дельта Банк" переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. З метою забезпечення виконаня гошових зобов'язань за вказаним Договором іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки №2706/0108/71/008-z-1 від 16.01.2008 року передала в іпотеку нерухоме майно: а саме на квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності іпотекодавцю на підставі Договору-купівлі продажу квартири, посвідченого 16 січня 2008 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим номером №278, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 16 січня 2008 року. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ ,,Дельта Банк» підлягають задоволенню частково. Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду. Із змісту ч. 1 ст. 38 та ч. 1 ст. 39 Закону України „Про іпотеку" випливає, що суд має право прийняти рішення про задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому може передбачити право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, при цьому у рішенні суду має бути зазначено, зокрема: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено у пункті 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вимога про дострокове виконання кредитного договору навіть у разі належного його виконання, а якщо вимогу не буде задоволено - право звернення стягнення на предмет застави/іпотеки може бути заявлено заставодержателем лише в чітко визначених законом або договором випадках, наприклад при передачі заставодавцем/іпотекодавцем предмета застави/іпотеки іншій особі без згоди заставодержателя, якщо одержання такої згоди було необхідним (частина друга статті 586, пункт 2 частини другої статті 592 ЦК); порушення обов'язків, установлених іпотечним договором (частина перша статті 12 Закону України „Про іпотеку"); порушення споживачем умов договору про надання споживчого кредиту (частина десята статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів"). Крім того, 29.12.2014 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" щодо посилення захисту прав позичальників» за змістом якого, абзац перший пункту 1 викладений у такій редакції: "1) не може бути примусово або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріусу стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", а також не може бути проведене у будь-якому порядку примусове виселення мешканців такого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті". Відповідно до ст.. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Отже, зважаючи на те, що положення Закону України "" Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті"" чітко закріплює заборону національних органів щодо звернення стягнення на майно в період дії мораторію , виходячи із умов , що в ньому наведені та в даному випадку скасовує відповідальність відповідачів, суд вважає, що рішення суду слід зупинити до припинення дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" №1304-VII від 03.06.2014 року, оскільки у протилежному випадку це призведе до порушення прав відповідачів, які закріплені у Конвенції та Конституції України. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом,

Outcome: partial