Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

20 лютого 2015 року позивачем подано позов про надання дозволу на тимчасовий багаторазовий виїзд за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO] до досягнення ним 16-річного віку та виготовлення проїзного документа на дитину без дозволу батька [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з вересня 2007 року знаходилась у шлюбі з [PERSON]. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 26.10.2012 року шлюб між ними було розірвано. На теперішній час спільно не проживають. Після розірвання шлюбу неповнолітній син залишився проживати разом з нею, повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач навпаки участі в вихованні дитини не приймає, життям та здоров'ям не цікавиться. У зв'язку з тим, що територія Донецької області є тимчасово окупованою і поблизу розташованих містах йдуть бойові дії, вона стурбована за життя своєї дитини. З цих підстав, вона прийняла рішення тимчасово виїхати за кордон, але з місцем виїзду ще не визначилася. У зв'язку з тим, що [PERSON] тривалий час відсутній в м. Донецьку і з ним втрачений будь - який зв'язок, вона не може отримати дозвіл від нього на багаторазовий вивіз їх спільної дитини за кордон до досягнення ним 16-річного віку та оформлення проїзного документа на дитину. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений через засоби масової інформації - газету «Донбасс неділя» від 13.03.2015 року відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності суду не подавав, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Ленінської районної в м. Донецьку ради в судове засідання не з'явився, тому суд розглядав справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, із повідомленої позивачем в своєму позові інформації, яка ні ким і ні чим не спростована, встановлено, що сторони по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 21.09.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьку, за актовим записом № 615 (а.с. 2-4). Від спільного проживання 23.02.2010 року у них народився син [PERSON]. У відповідності до свідоцтва про народження батьком дитини записаний відповідач по справі - [PERSON] (а.с. 5). Після припинення стосунків з відповідачем по справі неповнолітній син залишився разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 06.02.2014 року (а.с. 6-8) місцем проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] визначено з його матір'ю [PERSON]. Відповідач по справі з кінця 2012 року проживає в другому місці, будь - який зв'язок з ним втрачено. Протягом дев'яти місяців відповідач по справі жодного разу не відвідував свою дитину, не турбувався про неї, тощо (а.с. 2). На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий багаторазовий виїзд дитини за кордон до досягнення ним 16-річного віку та оформлення проїзного документа на дитину. У зв'язку з цим суд зазначає. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Проаналізувавши всі обставини справи, та враховуючи, що територія міста Донецька, де проживає позивач з сином на даний момент є небезпечним місцем, у зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], уродженця м.Донецька Ленінського району Донецької області в супроводі його матері [PERSON] з метою забезпечення його життя і здоров'я, відповідає інтересам дитини. Отже, суд не вбачає підстав в ненаданні тимчасового дозволу на виїзд за кордон неповнолітньому [PERSON], [INFO], уродженцю м.Донецька Ленінського району Донецької області, Україна без згоди батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON]. В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. Що стосується вимог про надання дозволу на оформлення проїзного документа дитини без дозволу батька суд зазначає наступне. Згідно з Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти, у разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених п. 4 цих Правил - паспорт (п. 17); оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду (п. 18). Виходячи з того, що позивачем не доведено необхідність та можливість самостійного виїзду малолітньої дитини за кордон, а навпаки, суд вважає можливим виїзд дитини лише у супроводі матері, то позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial