Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 03 вересня 2019 року по 10 вересня 2020 року в сумі 139468,20 грн. та усі фактично понесені ним судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1394,68 грн. та витрат на правову допомогу адвоката у сумі 20000,00 грн. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 25 березня 2014 року на підставі наказу ДСЕС України №16-о його призначено на посаду директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України", а 26 березня 2014 року з ним укладено контракт №32. 22 липня 2015 року позивача звільнено з займаної посади, відповідно до наказу т.в.о. голови ДСЕС України №71-о на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України та пунктів 6.2.5.2 і 6.2.5.11 трудового контракту з достроковим припиненням дії останнього. Рішенням Рівненського міського суду Рівнеської області від 22 вересня 2015 року позов [PERSON] задоволено, визнано незаконним та скасовано оспорюваний наказ №71-о від 22 липня 2015 року і поновлено на попередньо займаній посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України". Після чого Наказом Держсанепідемслужби України від 23 грудня 2015 року №118-о позивача поновлено на зазначеній посаді, однак 11 січня 2016 року наказом №1-о знову звільнено. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року визнано незаконним і скасовано оспорюваний наказ про звільнення та [PERSON] поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", стягнуто з Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" заробіток за час вимушеного прогулу за час із 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року у розмірі 45009,92 гривні та з 12 січня 2016 року по 27 лютого 2017 року у розмірі 112524,80 гривень. Рішення в частині поновлення допущено до негайного виконання. На виконання вказаного рішення в частині поновлення на роботі, яке набрало законної сили в момент проголошення, судом 17 березня 2017 року було видано виконавчий лист. Проте, відповідачем рішення в цій частині виконане не було. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року по справі №560/85/16-ц з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року за період з 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року у розмірі 287208,18 грн. Проте, на даний час, рішення суду від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц в частині поновлення позивача на роботі і надалі залишається не виконаним, а відтак має місце продовження прострочення виконання відповідачем рішення суду в цій частині. Крім того, з листа ДУ "Рівненський ОЛЦ МОЗ України" від 07 липня 2020 року, позивачу стало відомо, що мало місце ще одне підвищення тарифної ставки і посадового окладу директора установи з 01 січня 2020 року. Відтак, обгрунтованим вбачається розрахунок окремого коефіцієнту підвищення та його застосування до періоду стягнення середнього заробітку з 01 січня 2020 року і по даний час. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що трудові відносини з [PERSON] відповідно до Наказу №1 від 22 грудня 2018 року припинені з 26 березня 2017 року. Крім того, рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц виконано, і протилежного позивачем не надано. Також зазначає, що з поданих позивачем відомостей з автоматизованої системи виконавчих проваджень, неможливо зробити висновок, що вони стосуються саме рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, а також, що вони відкриті на даний час. Заявлена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, є завищеною. Крім того, порядок здійснення розрахунку середньоденного заробітку та вихідні дані (посадові оклади), що застосовуються відповідачем узгоджується з висновком експертного дослідження від 25.07.2019 №3.5-2д/19, проведеного судовим експертом сектору економічних досліджень відділу товарознавчих, гемологічних, економічних, будівельних, земельних досліджень та оціночної діяльності Рівненського НДЕКЦ МВС України Шевчук Галиною Вікторівною. Розмір середньоденного заробітку за час затримки виконання рішення, який визначений рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року по справі №560/1680/18, який застосовується позивачем, не відповідає фактичним обставинам справи та наданим доказам. Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказує, що суть заперечень відповідача зводиться до самого факту невиконання рішення Дубровицього районного суду від 10 березня 2017 року в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" та щодо порядку розрахунку сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду від 10 березня 2017 року по цивільній справі №560/85/16-ц. Проте, вказані обставини в частині невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді директора до 03 вересня 2019 року та розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 10 березня 2017 року були встановленні рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року по справі №560/1680/18, відтак позивач звільнений від обов`язку повторного їх доведення. Доказів виконання рішення суду в період після 03 вересня 2019 року відповідач не надав. Таким чином, позовні вимоги просить задоволити. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Рудик О.А. позов підтримали та просили його задоволити. Крім того, представник позивача додатково пояснив, що преюдиційне значення стосовно невиконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц про поновлення [PERSON] на посаді директора Державної установи Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", має рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року по справі №560/1680/18-ц, яке набрало законної сили, а також постанова Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року. При цьому, рішення Господарського суду міста Києва від 14 серпня 2020 року по справі №910/6920/20, не має преюдиційного значення по даній справі, оскільки воно не набрало законної сили, та має інший склад учасників. Крім того, доказом невиконання рішення про поновлення є лист державної виконавчої служби від 20 березня 2020 року. Будь-яких доказів поновлення [PERSON] із 03 вересня 2019 року на посаді директора Державної установи Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" відповідачем не надано. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала із зазначених у відзиві на позовну заяву підстав. Додатково пояснивши, що рішенням Господарського суду міста Києва від 14 серпня 2020 року при розгляді справи №910/6920/20 встановлено, що рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" виконано. Також додала, що поданий позивачем розрахунок за час невиконання рішення суду від 10 березня 2017 року викликає сумніви, а також просила звернути увагу суду на те, що позивачем не надано доказів витрат на правову допомогу. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи та встановивши, що вимоги позивача не зачіпають інтереси третіх осіб, а прийняте рішення суду не суперечить вимогам чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках. Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають до застосування правила статей 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З матеріалів справи судом встановлено, що Наказом т.в.о. голови Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 22 липня 2015 року №71-о, позивача було звільнено із займаної посади директора, відповідно до пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, з підстав, передбачених пунктами 6.2.5.2 та 6.2.5.11 контракту від 26 березня 2014 року №32 та достроково припинено дію контракту. Вважаючи вказаний наказ та звільнення незаконними, [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області, рішенням якого від 22 вересня 2015 року його позов задоволено повністю, скасовано наказ про його звільнення та поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України". Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 23 грудня 2015 року №118-о позивача було поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України". Проте, 11 січня 2016 року [PERSON] було повторно звільнено з посади директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" на підставі наказу №1-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON] ". Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц, позивача було поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України". Вказане рішення в частині поновлення позивача на посаді директора набрало законної сили в день його проголошення та допущено до негайного виконання (а.с.93-96). Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року, справа №560/1680/18, позов [PERSON] до Державної санітарно-епідеміологічної служби України, Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" задоволено частково та серед іншого стягнуто з Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" середній заробіток за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16, яке набрало законної сили в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" за період з 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року в розмірі 287208,18 грн. (а.с.97-100). Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року рішення Дубровицького районного суду від 03 вересня 2019 року по справі №560/1680/18 в вказаній вище частині залишено без змін (а.с.101-105). Вказаним рішенням встановлено, що станом на день звернення до суду із вищевказаним позовом 20 листопада 2018 року та станом на день розгляду справи та оголошення по ній рішення (вступної та резолютивної частини), рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц не виконане. Як вбачається із листа відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби №Ш-5510/20.1/24 від 20 березня 2020 року виконавче провадження ВП №55168936 з виконання виконавчого листа по справі 560/85/16-ц, виданого 17 березня 2017 року Дубровицьким районним судом Рівненської області про поновлення [PERSON] на посаді директора Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" залишається не виконаним (а.с.151). Вказане підтверджується витягами із системи пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 23 липня 2020 року та 09 вересня 2020 року (а.с.23,174). Доводи представника відповідача стосовно того, що рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" виконано, з огляду на преюдиційні факти, які встановлені постановою Господарського суду міста Києва від 14 серпня 2020 року, суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Тобто, якщо у справі беруть участь інші особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Вказаний висновок узгоджується із висловленою позицією у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц. Так, в рішенні Господарського суду міста Києва від 14 серпня 2020 року при розгляді справи №910/6920/20 за позовом Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" до Державної санітарно-епідеміологічної служби України про стягнення 287208,18 грн. зазначено, що рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерсва охорони здоров`я України" виконано Державною санітарно-епідеміологічною службою України. Вказане рішення законної сили не набрало (а.с.164-170). Таким чином, преюдиційне значення по даній справі має рішення суду від 03 вересня 2019 року у справі №560/1680/18 та Постанова Апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, оскільки, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому, рішення Господарського суду міста Києва від 14 серпня 2020 року по справі №910/6920/20 преюдиційного значення при розгляді даної справи не має (а.с.164-170), оскільки вказане рішення не набрало законної сили, а також участь у справі приймали інші учасники, як у справі, що розглядається. Крім того, як на підтвердження виконання рішення суду №560/85/16-ц представник відповідача покликається на Наказ №1 від 22 грудня 2018 року «Про припинення контракту з [PERSON] », який винесено головою комісії з ліквідації Державної санітарно-епідеміологічної служби Лапа В.І. (а.с.92). У вказаному наказі зазначено, що контракт від 26.03.2014 №32, укладений з [PERSON] , вважати припиненим із 26.03.2017 року у зв`язку із закінченням терміну його дії та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 11.01.2016 №1-о «Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з [PERSON] » (рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10.03.2017 по справі №560/85/16-ц). Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Відповідно до ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Вказаний висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 760/9521/15-ц від 05.08.2020р. Таким чином, вказані доводи представника відповідача, стосовно виконання рішення суду по справі 560/85/16-ц від 10.03.2017 року, відповідно до Наказу №1 від 22.12.2018 року, суд вважає безпідставним, оскільки вказаним наказом не було поновлено [PERSON] на посаді директора Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України», а лише скасовано наказ про його звільнення. Як встановлено судом, станом на день звернення до суду із даним позовом, тобто 04 червня 2020 року та станом на день розгляду справи рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц в частині поновлення [PERSON] на роботі залишається не виконаним, а відтак має місце продовження прострочення виконання відповідачем рішення суду в цій частині. Стаття 236 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Тобто положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Порядок розрахунку середньої заробітної плати встановлений та регламентується постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Згідно частини 3 пункту 2 вищевказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Як встановлено судом, позивача [PERSON] було звільнено з посади директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" 11 січня 2016 року. Враховуючи положення частини 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата в даному випадку повинна розраховуватись за два останні місяці, які передували звільненню [PERSON] із займаної посади, а саме листопад та грудень 2015 року. Як встановлено із рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року, у вересні, жовтні, листопаді та грудні 2015 року, [PERSON] не було здійснено жодних виплат на нарахувань. Таким чином, беручи до уваги положення пункту 4 Порядку розрахунку середньої заробітної плати, який передбачає, що якщо працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу, розрахунок середнього заробітку та середньоденної заробітної плати повинен проводитись, відповідно до встановлених посадових окладів в листопаді та грудні 2015 року, при врахуванні кваліфікацйної категорії (підвищення посадових окладів керівникам та їх заступникам, які мають вищу кваліфікаційну категорію здійснюється на 44,9% тарифної ставки працівника І тарифного розряду (станом на 01 вересня 2015 року посадовий оклад (тарифна ставка) працівника 1 тарифного розряду становить 1012 грн., з 01 грудня 2015 року - 1113 грн.) (пункту 2.4.1 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України та Міністерства охорони здоров`я України №308/519 від 05 жовтня 2005 року)). За змістом штатних розписів від 30 жовтня 2015 року та 25 грудня 2015 року, посадовий оклад директора станом на 01 листопада 2015 року становив 3249 грн. (загальна сума 3703,39 грн., з яких 3249 грн. посадовий оклад, 454,39 грн. кваліфікаційна категорія (1012 грн.*44,9%)), станом на 01 грудня 2015 року - 3573 грн. (4072 грн., з яких 3573 грн. посадовий оклад, 499,74 грн. кваліфікаційна категорія (1113 грн.*44,9%)). Разом із тим, пункт 10 Порядку розрахунку середньої заробітної плати передбачає, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. При цьому, коефіцієнт збільшення заробітної плати розраховується шляхом ділення окладу, установленого працівнику після підвищення, на оклад, який був до підвищення. Коефіцієнти коригування розраховуються для кожного працівника окремо за кожним випадком підвищення окладу. Розрахунковий коефіцієнт (або декілька коефіцієнтів, якщо зарплата підвищувалась кілька разів) множиться на суми виплат за період до підвищення. На підставі відкоригованої таким чином зарплати визначається середній заробіток за час вимушеного прогулу. Як вбачається із рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року по справі №560/1680/18, яке набрало законної сили та підтверджується штатними розписами на 2017 рік (вводиться в дію з 01 січня 2017 року), на 2018 рік (вводиться в дію з 01 січня 2018 року), на 2019 рік (вводиться в дію з 01 січня 2019 року), на 2020 рік (вводиться в дію з 01 січня 2020 року), посадовий оклад директора становить: станом на 01 січня 2017 року - 5854,40 грн., з 01 січня 2018 року - 6447,14 грн., з 01 січня 2019 року - 7028,53 грн., з 01 січня 2020 року - 7690,80 грн. Таким чином, розмір коефіцієнтів становить: - за період з 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року - 5848,40 грн./3573 грн. (посадовий оклад [PERSON] на день звільнення 11 січня 2016 року)=1,64; - за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - 6447,14 грн./5854,40 грн.=1,1013; - за період з 01 січня 2019 року по даний час - 7028,53 грн./6447,14 грн.=1,0902; - за період з 01 січня 2020 року по даний час - 7690,80 грн./7028,53 грн. =1,094. Відтак, беручи до уваги положення пункту 10 Порядку розрахунку середньої заробітної плати, суми фактично виплачених [PERSON] (в даному випадку буде застосовуватись посадовий оклад з врахуванням кваліфікаційної категорії за листопад та грудень 2015 року, які передували звільненню 11 січня 2016 року), а саме: - листопада 2015 року - 3703,39 грн.*1,64=6073,56 грн., грудень 2015 року - 4072,74 грн.*1,64=6679,29 грн., разом - 12752,85 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останніх календарних місяці перед звільнення скоригована на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1,64) та становить 12752,85 грн./30 днів=425,10 грн. - середньоденна заробітна плата за період з 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року); - 6073,56 грн.*1,1013=6688,81 грн., 6679,29 грн.*1,1013=7355,90 грн., разом - 14044,71 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останніх календарних місяці перед звільнення скоригована на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1,1013) та становить 14044,71 грн./30 днів=468,16 грн. - середньоденна заробітна плата за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року); - 6688,81 грн.*1,0902=7292,14 грн., 7355,90 грн.*1,0902=8019,40 грн., разом - 15311,54 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останніх календарних місяці перед звільнення скоригована на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1,0902) та становить 15311,54 грн./30 днів=510,38 грн. - середньоденна заробітна плата за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року); - 7294,14 грн.*1,094=7977,60 грн., 8019,40 грн.*1,094=8773,22 грн., разом - 16750,82 грн. (середньоденна заробітна плата [PERSON] за два останніх календарних місяці перед звільнення скоригована на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1,094) та становить 16750,82 грн./30 днів=558,36 грн. - середньоденна заробітна плата за період з 01 січня 2020 року по даний час). Відтак, середній заробіток [PERSON] за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц про поновлення його на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" буде становити: - за період з 03 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 року включно - 510,38 грн.*84 (кількість робочих днів за період з 03 вересня 2019 року по 31 грудня 2019 року )=42871,92 грн.; - за період з 01 січня 2020 року по 10 вересня 2020 року - 558,36 грн.*173 (кількість робочих днів за період з 01 січня 2020 року по 10 вересня 2020 року)=96596,28 грн. Тобто, загальна сума середнього заробітку за весь затримки виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді директора за період з 03 вересня 2019 року по 10 вересня 2020 року включно становить -139468,20 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, з відповідача Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" слід стягнути на користь позивача [PERSON] суму середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року по справі №560/85/16-ц про поновлення його на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", яка становить 139468,20 грн. Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Постанови Кабінету Міністрів України від 05.02.1995 № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду у справі № 359/10023/16-ц від 18.07.2018 року та постанова Верховного Суду у справі № 817/893/17 від 05.08.2020 року. Щодо вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи, а саме сплати судового збору та витрат на правничу допомогу, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.1, 2 ст.133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено 1394,68 грн. судового збору. Тому вказані витрати з оплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 20000.00 грн. витрат на правову допомогу, то в задоволенні цієї вимоги слід відмовити з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 01 червня 2020 року між [PERSON] та адвокатським бюро "Олександра Рудика" в особі адвоката Рудика Олександра Андрійовича було укладено договір про надання правової допомоги №20/06-01 від 01 червня 2020 року (а.с.24). Відповідно до п.1.1. договору виконавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується надати замовнику юридичні послуги з представництва в суді, органах досудового слідства та органах державної виконавчої служби, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги в розмірі та на умовах, визначених цим договором. Пунктом 1.2. Договору визначено, що на підтвердження факту надання виконавцем замовнику юридичних послуг, відповідно до умов цього договору складається акт в 5-ти денний строк з дня закінчення строку його дії. Пунктами 1.3., 1.4. Договору визначено, що виконавець зобов`язується надати правову допомогу з представництва інтересів замовника у суді першої інстанції, яким є Дубровицький районний суд Рівненської області по цивільній справі за позовом замовника до Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі. Пунктом 4.1. Договору визначено, що загальна вартість (ціна) юридичних послуг, що надається виконавцем в порядку виконання умов цього договору, погоджена сторонами у сумі 20000,00 грн. Як вбачається з копій квитанцій до прибуття касового ордеру №64 від 01 червня 2020 року та №72 від 09 червня 2020 року позивачем сплачено за правову допомогу по справі №949/605/20 20000,00 грн. (а.с.72). Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України). Між тим, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом з цим, відповідно до ч.ч. 5, 6, 8 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно із п. 9 ч. 4 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. На відсутність попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, як на підставу для відмови у відшкодуванні суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, вказано в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року в господарській справі №904/4494/18 та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 551/1136/17. Тобто про необхідність надання попереднього розрахунку вказує процесуальне законодавство, що підтверджено відповідними висновками Верховного Суду. Згідно з ч. 1 ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Проте, подаючи позовну заяву, позивач не подав суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Крім того, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Верховний Суд у постанові від 17.01.2019 року у справі № 690/54/18 вказав, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення (постанова). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16. Таким чином, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами, а в наданих адвокатом Рудиком О.А. документах не відображено витраченого адвокатом на надання правової допомоги часу, не надано акту приймання-передачі наданих послуг та розрахунку витрат за надання правової допомоги. Визначення в договорі вартості послуги в розмірі 20000 грн. за надання замовнику юридичних послуг з представництва в суді, органах досудового слідства та органах державної виконавчої служби, не можуть вважатись детальним розрахунком понесених витрат, який передбачає процесуальне законодавство, а тому у задоволенні вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

Outcome: approved