Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, в якому вказує, що 18 жовтня 2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір, згідно якого [PERSON] отримав кредит в сумі 1000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань відповідачем, станом на 31 грудня 2016 року, у відповідача виникла заборгованість в сумі 26674 гривні 01 копійка, а саме 1143 гривні 26 копійок заборгованість за кредитом, 20029 гривень 37 копійок заборгованість по відсотках за користування кредитом, 3755 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 1246 гривень 38 копійок штрафу (процентна складова). В позові позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму. Представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, в адресованих суду заявах просять справу розглянути у їх відсутність. Відповідачем надано до суду заперечення, у яких він зазначає, що у розрахунку наявні арифметичні помилки, а саме вказано один розмір процентної ставки, а, виходячи з суми, застосовано інший розмір. Так, починаючи з 01 вересня 2014 року, позивачем в односторонньому порядку підвищено розмір відсотків до 34,80, а з 01 квітня 2015 року до 43,20 %. Про підвищення процентної ставки за користування коштами в односторонньому порядку домовленості між ним та позивачем не було, ніхто його про це не повідомляв, тому вважає, що такі дії суперечать вимогам статті 10561 ЦК України, в якій вказано, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Крім того, в п. 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, на які посилається позивач, зазначено, що Банк має право проводити зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк зобовязаний не менш як за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта. В стовпчику "нараховані на поточну заборгованість за кредитом проценти" позивачем застосовано не 20,4 %, як встановлено в кредитному договорі, і навіть не збільшені в односторонньому порядку і зазначені в розрахунку відсотки, а взагалі приховані розміри відсотків. Також, посилаючись на п. 1.1.5.21 Умов та правил надання банківських послуг, зазначає, що в період нарахування пені на всю суму заборгованості по кредитному договору проценти не нараховуються. Натомість, починаючи з 10 лютого 2012 року до 01 лютого 2013 року позивач нарахував на прострочену заборгованість як проценти, у збільшеному розмірі, так і пеню за ставкою 1, а з 02 вересня 2014 року по 31 грудня 2016 року пеню за ставкою 2, хоча повинен був застосовувати пеню лише з 31 грудня 2015 року за ставкою 1, і не застосовувати з цього моменту проценти на прострочену заборгованість. Комісія, в сумі 3755 гривень, зазначена в позові до стягнення, не передбачена кредитним договором, заборгованість по судовим штрафам, в сумі 1746 гривень 38 копійок, складає майже 150 % суми кредиту. Також відповідач зазначає, що Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22 листопада 1996 року, прийшов до висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Крім того, вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Тому Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема ч. 3 ст.551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Також відповідач заявляє про застосування строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи суд доходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що 18 жовтня 2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір, згідно якого [PERSON] отримав кредит в сумі 1000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов'язань з 31 травня 2012 року, у нього виникла заборгованість за кредитом. Відповідно до ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~\~зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язався вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правого зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись\~\~від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (\~ст. 510 ЦК України). Згідно з вимогами\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:\~\~зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (\~ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений строк. В законодавстві визначають різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). За правилом пункту 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, строки і порядок погашення по Кредиту (кредитний ліміт) за кредитними картками з встановленим мінімальним щомісячним платежем, а також овердрафту, що виникає по таким карткам, приведений у памятці клієнта/довідці про умови кредитування, що є невідємною частиною договору, а також встановлюються даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості за кредитом. Згідно зі статтею 212 ЦК України, у випадку наявності простроченого кредиту (овердрафту) строком повернення кредиту (овердрафту) в повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості. Відповідно до п. 2.1.1.12.6.3 Умов та Правил надання банківських послуг проценти за користування кредитом (кредитним лімітом) та/або овердрафтом нараховуються в дату їх сплати, передбачену пунктами 2.1.1.12.4 і 2.1.1.12.5, при цьому проценти розраховуються щомісячно за кожний календарний день за фактично витрачені в рахунок Кредиту та/або овердрафту кошти, з дня списання суми з карткового рахунку до дня, коли кредит (кредитний ліміт) та/або овердрафт стають простроченим кредитом. Разом з цим, відповідно до п. 2.1.1.12.6.4 Умов та Правил надання банківських послуг, у разі непогашення суми простроченого кредиту (кредитного ліміту, кредитної лінії), овердрафту або його частини понад 210 днів увесь, кредит (овердрафт) вважається простроченим та нарахування з дати переведення кредиту (овердрафту) у статус прострочених боргових зобовязань проводяться згідно з п.п. 2.1.1.12.6.1. На залишок простроченої заборгованості позичальник сплачує пеню у розмірі, зазначеному в п. 2.1.1.12.6.1 цих Умов. При цьому винагорода відсотки за користування кредитом не сплачуються. З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості випливає, що безперервна прострочена заборгованість відповідача з повернення кредиту виникла з 31 травня 2012 року, відтак період прострочення повернення відповідачем частини кредиту у 210 днів розпочався з 01 червня 2012 року (ч. 1 ст. 253 ЦК України) та закінчився 27 грудня 2012 року. Отже, після 27 грудня 2012 року весь кредит став простроченим, відповідно до пунктів 2.1.1.12.4, 2.1.1.12.6.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, враховуючи домовленість сторін про дострокове повернення всієї суми кредиту, повинна обчислюватися з дня, до якого вся сума кредиту мала бути повернута відповідачем. Згідно зі\~статтею 266 ЦК України\~зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Заперечуючи проти позову, [PERSON] посилався, зокрема, на те, що позивач звернувся з позовом за межами строку позовної давності. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж [PERSON] було здійснено 26 травня 2012 року. Враховуючи, що останнім днем погашення кредиту в повному обсязі є 27 грудня 2012 року, право на позов у позивача виникло 28 грудня 2012 року, і тривало в межах строку позовної давності до 27 грудня 2015 року. Проте ПАТ КБ "ПриватБанк" порушило перед судом питання про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором лише в лютому 2017 року. Як вбачається з матеріалів справи 12 червня 2014 року позивачем з бонусного рахунку відповідача було здійснено автоматичне погашення частини кредиту, в сумі 155 гривень. Проте автоматичне погашення банком частини кредиту іншого рахунку відповідача не свідчить про визнання відповідачем свого боргу та не може слугувати підставою для переривання позовної давності,\~\~виходячи з наступного. Підстави переривання строку позовної давності встановлені\~статтею 264 ЦК України. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3\~ст.264 ЦК України). При цьому слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився. Відповідно до п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої\~постановою НБУ № 22 від 21.01.2004, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції), або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. З урахуванням обставин справи, до дій, що свідчать\~\~про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть належати: визнання пред'явленої претензії; зміна умов договору, з яких вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про\~\~ внесення таких змін; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора\~\~щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) платежів. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором в силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника, в даному випадку не оспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається законом або договором, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Позивачем не надано судом будь-яких належних доказів, що\~\~автоматичне погашення частини кредиту з бонусного рахунку [PERSON] відбулось за його згодою. Таким чином, бездіяльність [PERSON] стосовно оскарження дій щодо списання коштів поза його волею не може свідчити про визнання ним боргу. На підставі вищевказаного суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed