Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

28.07.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області з наступними позовними вимогами: встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт родинних відносин як матері та сина [PERSON] , померлої [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; визнати за [PERSON] у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] право на земельну частку (пай), площею 4,3576 га, в тому числі, 4,2531 га (із двох частин 3,1328 га та 1,1203 га) рілля і 0,1045 га сіножаті з кадастровим номером 6321780500:02:000:1638 із земель ВАТ "Племінний завод "Червоний велетень", розташовану на території Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області (колишньої Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В обгрунтування позову зазначила, що [INFO] померла мати [PERSON] . На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, який посвідчено 18.11.2010 року нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстровано в реєстрі за № 3549. [PERSON] є спадкоємцем майна померлого сина [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 2003 року по день смерті [INFO] . На день його смерті за вказаною адресою також були зареєстровані мати [PERSON] та сестра [PERSON] . Окрім них, у будинку більше ніхто не зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти. За життя [PERSON] працював в Держплемзаводі «Червоний велетень», правонаступником якого є ПАТ « Племінний завод «Червоний велетень» та брав участь у розпаюванні земель колективної власності ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» на загальних зборах трудового колективу та пенсіонерів, які перебували у трудових відносинах з господарством, які відбулися 15 січня 2002 року та був внесений до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). В результаті розпаювання земель та передачі їх у приватну власність [PERSON] одержав пай у вигляді земельної ділянки площею 4,3576 га, яка розташована на території Чугуївської міської ради Харківської області (колишньої Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області). Тобто, до складу спадкового майна після смерті [PERSON] відноситься і земельна частка (пай). При розпаюванні ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» сертифікати на право на земельну частку (пай) не виготовлялись, так як основні роботи по розпаюванню проводились починаючи з 2002 року (в період чинності статті 25 Земельного кодексу в редакції від 2001 року). [PERSON] було внесено до списку громадян - членів трудового колективу ВАТ «Племінний завод « Червоний велетень», які мають право на земельну частку (пай). Йому виділялась земельна частка (пай), так як він приймав участь у жеребкуванні, про що свідчить підпис у додатку до протоколу № 2 загальних зборів власників земельних часток (паїв) ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» Зміївського району від комісії по жеребкуванню земельних ділянок 06 грудня 2003 року, де йому дісталась ділянка № [NUMBER] загальною площею 4,3576 га, в т.ч. 4,2531 га (із двох частин 3,1328 га та 1,1203 га) рілля і 0,1045 га сіножаті. У 2020 році земельній ділянці площею 3,1328 га було присвоєно кадастровий номер 6321780500:02:000:1638 і ділянка передана в оренду, як невитребувана земельна частка ФГ «Єва-Агро», 26.06.2017 терміном на 49 років. Базова вартість ріллі - 16147,462 грн, сіножатей - 167,71 грн. Після смерті [PERSON] мати [PERSON] не встигла за життя оформити спадщину на земельну частку (пай) свого сина. Але, враховуючи, що вона проживала з ним за однією адресою на день його смерті, вона є спадкоємицею після померлого сина. Враховуючи, що позивач та його батько на день смерті [PERSON] проживали разом з нею, вели спільне господарство, то відповідно фактично прийняли спадщину. [PERSON] за життя не встиг одержати державний акт на право власності на земельну частку (пай). Цивільне право [PERSON] , яким він був наділений як член колективного сільськогосподарського підприємства на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перейшло після його смерті до спадкоємців. Цивільне право [PERSON] , яким він був наділений як член колективного сільськогосподарського підприємства на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перейшло після його смерті до спадкоємців. При зверненні дол нотаріальної контори, у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено. Належним чином повідомлені учасники справи у судове засідання не з`явилися. Представник позивача [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позову наполягала. Представник Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області у листі від 25.08.2021 за вих. №01-32/3481 просила розгляд справи проводити за відсутності представника, при ухваленні рішення покладалася на розсуду суду. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що в книзі реєстрації смертей 13.09.2018 року зроблено відповідний актовий запис № 69, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , яке видано Виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області 13.09. 2018 року (а.с. 16) Як вбачається з довідки виконавчого комітету Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 13.03.2020 року № 347, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Станом на 11 вересня 2018 року [PERSON] була зареєстрована в зазначеному будинку разом із своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Окрім них, у будинку більше ніхто не зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти (а.с. 18) На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, який посвідчено 18.11.2010 року нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. та зареєстровано в реєстрі за № 3549, яким усе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме за законом право вона заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с. 19) Як вбачається з довідки виконавчого комітету Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області від 13.03.2020 року № 346, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 2003 року по день смерті [INFO] . На день його смерті за вказаною адресою також були зареєстровані мати [PERSON] та сестра [PERSON] . Окрім них у будинку більше ніхто не зареєстрований, в тому числі малолітні та неповнолітні діти (а.с. 20) Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. Факт родинних відносин [PERSON] з [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано Першотравневою сільською радою Зміївського району Харківської області 28.07.1970 року. З вказаного свідоцтва вбачається, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21) Як вбачається зі свідоцтва про укладання шлюбу серії [NUMBER] , яке видано Соколівською сільською радою Зміївського району Харківської області 07.09.1974 року, між [PERSON] та [PERSON] , 07.09.1974 року укладено шлюб. Після реєстрацію шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 22) Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , яке видано Першотравневою сільською радою Зміївського району Харківської області 25.08.1950 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21) [PERSON] помер [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про смерть 20.01.1998 року зроблено відповідний актовий запис № 3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видано Соколівською сільською радою Зміївського району Харківської області 20.01. 1998 (а.с. 23) За життя [PERSON] працював в Держплемзаводі «Червоний велетень», правонаступником якого є ПАТ «Племінний завод «Червоний велетень» та брав участь у розпаюванні земель колективної власності ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» на загальних зборах трудового колективу та пенсіонерів, які перебували у трудових відносинах з господарством, які відбулися 15 січня 2002 року та був внесений до списку осіб, що мають право на земельну частку (пай). В результаті розпаювання земель та передачі їх у приватну власність [PERSON] одержав пай у вигляді земельної ділянки площею 4,3576 га, яка розташована на території Чугуївської міської ради Харківської області (колишньої Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області). Тобто, до складу спадкового майна після смерті [PERSON] відноситься і земельна частка (пай). Як вбачається з інформації відділу у Зміївському районі Головного управління Держгеокадаетру у Харківській області від 26.04.2021 року № 149/111-21, при розпаюванні ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» сертифікати на право на земельну частку (пай) не виготовлялись, так як основні роботи по фозпаюванню проводились починаючи з 2002 року (в період чинності статті 25 Земельного кодексу в редакції від 2001 року). [PERSON] було внесено до списку громадян - членів трудового колективу ВАТ «Племінний завод « Червоний велетень», які мають право на земельну частку (пай). [PERSON] виділялась земельна частка (пай) так як він приймав участь у жеребкуванні, про що свідчить підпис у додатку до протоколу № 2 загальних зборів власників земельних часток (паїв) ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» Зміївського району від комісії по жеребкуванню земельних ділянок 06 грудня 2003 року, де йому дісталась ділянка № [NUMBER] загальна площа 4,3576 га, в т.ч. 4,2531 га (із двох частин 3,1328 га та 1,1203 га) рілля і 0,1045 га сіножаті. У 2020 році земельній ділянці площею 3,1328 га було присвоєно кадастровий номер 6321780500:02:000:1638 і ділянка передана в оренду, як невитребувана земельна частка ФГ «Єва-Агро», 26.06.2017 року терміном на 49 років. Базова вартість ріллі- 16147,462 грн., сіножатей - 167,71 грн (а.с. 24) Після смерті [PERSON] мати [PERSON] не встигла за життя оформити спадщину на земельну частку (пай ) свого сина, але, враховуючи, що вона проживала з ним за однією адресою на день його смерті вона є спадкоємицею після померлого сина. Враховуючи, що [PERSON] та її батько [PERSON] на день смерті матері [PERSON] проживали разом з нею, вели спільне господарство, то відповідно фактично прийняли спадщину. Незважаючи на те, що [PERSON] був включений до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), він за життя не встиг одержати державний акт на право власності на земельну частку (пай). Таким чином, [PERSON] має право на земельну частку (пай) у землях ПАТ «Племінний завод «Червоний велетень» на території села Бірки. З 01 січня 2019 року набули чинності зміни до Закону України «Пре порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі - Закон) щодо використання нерозподілених та невитребуваних земельних ділянок і земельних часток (паїв). Закон дає визначення що таке нерозподілена земельна ділянка та що є невитребуваною земельною часткою (паєм). Так, нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю); невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена г натурі (на місцевості). Тобто, цивільне право [PERSON] , яким він був наділений як член колективного сільськогосподарського підприємства на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала в колективній власності ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, перейшло після його смерті до спадкоємців. [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай), однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. З інформації Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області від 05.06.2021 року № 442/01-16 вбачається, що спадкове майно може бути оформлене за заявою спадкоємця, який прийняв спадщину в порядку установленому цивільним законодавством, за умови подачі ним відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, підтверджуючих в тому числі, наявність, склад спадкового майна та його оцінка. Перевіркою спадкової справи № 43/2019 після померлої [INFO] [PERSON] встановлено, що [PERSON] оформлена частка спадщини померлої, а саме нерухоме майно, що належало померлій. Документів щодо належності померлій іншого спадкового майна не надано. Також, нотаріусом встановлено що у свідоцтві про народження [PERSON] , скдаденого російською мовою прізвище ім`я по батьковіматері значиться як « [PERSON] », тобто є розбіжності в документах, а саме в записі прізвища померлих. Нотаріусом зазначено, що доказом родинних відносин спадкоємця зі спадкодавцем є відомості органу реєстрації або рішення суду, яке набрало законної сили про встановлення факту родинних відносин. Тому, нотаріусом відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину. Право [PERSON] на земельну частку (пай) виникло у нього за життя і є майновим правом, яке не припинилось внаслідок його смерті, та входить до складу спадщини. Таке право підтверджене фактом внесення його, як члена трудового колективу товариства до списку громадян - членів трудового колективу товариства, шо є додатком до протоколу загальних зборів товариства. Але, він за життя не встиг отримати державний акт на право власності на земельну частку, що позбавляє спадкоємців оформити свої спадкові права нотаріально. Рішенням господарського суду Харківської області від 13 грудня 2017 року у справі № 922/2723/17, яке набрало законної сили та яким було встановлено, що земельна ділянки згідно акта на право постійного користування землею ВАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» набула статусу розподіленої, на частину якої було оформлено право власності (549 осіб), про що свідчить акт про передачу та прийом земельних ділянок у приватну власність і набули статусу витребуваних, а частина розподілених земельних ділянок, право власності на які не було оформлено членами трудового колективу, набули статусу не витребуваних. З огляду на принцип належного урядування, є неможливим втручання з боку державних органів в права на земельні ділянки, які були фактично розподілені між членами трудового колективу позивача, в тому числі й не витребувані. Адже право на оформлення права власності на розподілені, але не витребувані земельні ділянки чинним законодавством не обмежене строком та може бути реалізоване особою впродовж всього періоду його існування. Таким чином, як зазначено в рішенні, помилки державного органу при здійснення процедури розпаювання не можуть бути підставою для позбавлення громадян прав, які вони отримали внаслідок фактично проведеної процедури розпаювання земельних ділянок. В Постанові Східного апеляційного господарського суду від 13 листопада 2018 року зазначено, що з моменту формування та державної реєстрації нових земельних ділянок, які були сформовані шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки, що була у користуванні ВАТ «Племінний завод Червоний велетень», фактично існування первинної земельної ділянки припинилось. У Постанові Верховного суду України від 1 жовтня 2019 року по справі № 922/2723/17 встановлено, що складовою реформування земельних відносин, що триває в Україні, є роздержавлення земель, тобто передача останніх із державної та комунальної власності у приватну власність. Землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися з державної V приватну власність різними способами, які залежать від організаційно- правової форми сільськогосподарських підприємств, які виступають землекористувачами. В ході розгляду даної справи Верховним судом встановлено, що 1 жовтня 2019 року Велика Палата Верховного Суду розглянула касаційну скарп у справі № 922/2723/17 за позовом ПАТ «Племінний завод «Червоніпі Велетень» до Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Фермерського господарства «Єва-Агро» про визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95). Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (п. п. 5, 6 Указу № 720/95). Отже, паювання земель сільськогосподарських підприємств як особливий порядок набуття у приватну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення є способом приватизації цих ділянок членами таких підприємств, що узгоджується із змістом п. 8 розд. X «Перехідні положення» ЗК України. Статтями 1 та 2 Закону України від 5 червня 2003 р. № 899- IV визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Повноваження щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) надані сільським, селищним, міським радам. Статтею 13 Закону України № 899-ІУ передбачено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди. За змістом ч. 3 ст. 13 Закону України № 899-ІУ невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на земельну частку (пай), право на яку посвідчено відповідаю до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Статус невитребуваиих нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок. Члени трудового колективу позивача застосували процедуру паювання до відповідної частини земель, що перебували у позивача на праві постійного користування. Наслідком реалізації цієї процедури є припинення права державної та комунальної власності на розпайовані землі, що зумовлює припинення й інших правомочностей щодо земельних ділянок державної та комунальної власності. Крім того, в ході розгляду справи № 922/2723/17 Господарським судом Харківської області встановлено наступне: 01 квітня 1998 року ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» було видано акт 1-ХР №001133 на право постійного користування землею площею 4772,3 га для ведення сільськогосподарського виробництва. За інформацією Головного управління Держземагенства у Харківській області (листи від 14.07.2014 р. вих.№№ 19-20-14-8630/0/9-14; 19-20-14- 8632/0/9-14; 19-20-14-8633/0/9-14; 19-20-14-8634/0/9-14; 19-20-14-8635/0/9-14 т.с. 1 арк.с. 84-88), частина вказаної земельної ділянки, а саме 19,595 га, розташована за межами населеного пункту с. Першотравнеке Чугуївської міської ради Харківської області (колишня Бірківська сільська рада Зміївського району Харківської області). 15 січня 2002 року Загальними зборами членів трудового колективу ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» було прийнято рішення розподілити земельну ділянку площею 3544,0 га між 598 членами трудового колективу згідно затвердженого списку. 15 лютого 2002 року колектив ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» звернувся до нього із проханням передати землі площею 3480 га, що залучені під виробничу програму в колективну власність трудового колективу акціонерів у зв`язку з реформуванням підприємства. 06 березня 2002 року Бірківська сільська рада Зміївського району Харківської області надала згоду на передачу земель ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» в кількості 3480 га в колективну власність, затвердила список громадян, що мають право на отримання земельного паю в кількості 598 осіб. В жовтні 2002 року Зміївська районна державна адміністрація своїм розпорядженням №280 затвердила розроблений проект приватизації земель, яким передбачена приватизація 598 особами земельних ділянок площею 3544 га; зобов`язано акціонерів ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» замовити розроблення проектів створення нових землеволодінь Цтодати їх на розгляд адміністрації. 05 лютого 2003 року Зміївська районна державна адміністрація затвердила розроблений проект приватизації земель, яким передбачена приватизація 598 особами земельних ділянок площею 3544 га. 06 грудня 2003 року на загальних зборах власників земельних часток (паїв) ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» було затверджено проект організації земельних часток (паїв); затверджено порядок розподілу земельних часток (паїв) та розподілено земельні частки (паї) між власниками шляхом проведення жеребкування (протокол №2 від 06.12.2003 р. власників земельних часток (паїв) позивача. В жеребкуванні прийняли участь всі 598 осіб. В додатку до протоколу №2 від 06.12.2003 р. власників земельних часток (паїв) ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» ідентифіковано земельні частки (паї) та їх власників. Наявні в матеріалах справи виписка з протоколу №4 від 15.01.2002 р. Загальних зборів членів трудового колективу позивача; лист голови правління №32 від 15.02.2002 р.; протокол 18 сесії 23 скликання від 06.03.2002 р. та рішення від 06.03.2002 р.; розпорядження Зміївської районної державної адміністрації №280; розпорядження Зміївської районної державної адміністрації №82 від 05.02.2003 р.; протокол №2 від 06.12.2003 р. власників земельних часток (паїв) позивача свідчать про розпаювання земельної ділянки площею 3544 га, на яку позивачу раніше було видано Акт на право постійного користування землею І-ХР №001133. Земельні ділянки було розподілено шляхом жеребкування між членами трудового колективу позивача, а саме між 598 особами. Наведені обставини свідчать, що земельна ділянка згідно акту на право постійного користування землею І-ХР №001133 набула статусу розподіленої між 598 особами. На частину розподілених земельних ділянок було оформлено право власності (549 осіб), про що свідчить акт про передачу та прийом земельних ділянок у приватну власність. З моменту оформлення права власності відповідні земельні ділянки набули статусу витребуваних. Частина розподілених земельних ділянок, але право власності на які не було оформлено членами трудового колективу позивача, 150,6280 га, набули статусу не витребуваних. Тобто, враховуючи, що [PERSON] вже був внесений до списку громадян, яким надано право на отримання земельної ділянки у власність, то відповідно таке право переходить до його спадкоємців і відповідно [PERSON] не може бути позбавлена такого права. Право [PERSON] на земельну частку (пай) виникло у нього за життя і є майновим правом, яке не припинилось внаслідок його смерті, та входить до складу спадщини. Таке право підтверджене фактом внесення його, як члену трудового колективу товариства до списку громадян - членів трудового колективу товариства, що є додатком до протоколу загальних зборів товариства. Але, за життя він не встиг отримати державний акт на право власності на земельну частку, що позбавляє спадкоємців оформити свої спадкові права нотаріально. Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних ділянок (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Відповідно до пункту 17 Перехідних положень ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Частиною другою статті 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Після подання заяви про виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) проводиться розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв) відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Так, розподіл земельних ділянок проводився відповідно до статті 9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та постанови Кабінету Міністрів України «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)» від 04 лютого 2004 року № 122. Після розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), складалися державні акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 цього Кодексу). За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» зазначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Статтями 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та відповідно до вище зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акту. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 473/1878/19 (провадження № 61-20469сво19) зазначено, що: «тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат». У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта. Із наданих позивачем доказів вбачається, що нотаріус відмовив в оформленні спадкових прав позивача. Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Згідно із приписами ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Отже, позивач [PERSON] , фактично прийнявши спадщину, яка відкрилась після смерті матері [PERSON] , не обмежена, крім обов`язку, строком отримання свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.). Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім затих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства» The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним. Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином. З наданих доказів вбачається, що за життя [PERSON] був включений до списку громадян членів трудового колективу ВАТ «Племінний завод « Червоний велетень», яке було створено з метою розпаювання земель сільськогосподарського призначення державної власності під №570, затвердженого уповноваженими особами ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень», та виконавчого комітету Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області, затвердженого загальними зборами членів трудового колективу ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» 15.01.2002 року. ( а.с. 28-30) Список налічував 598 членів трудового колективу ВАТ «Племінний завод « Червоний велетень», які мали право на отримання земельної ділянки (паю), в тому числі і [PERSON] . Із відповіді ГУ Держгеокадастру у Харківській області відділу у Зміївському районі від 26.04.2021 при розпаюванні ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» сертифікати на право на земельну частку (пай) не виготовлялись, так як основні роботи по фозпаюванню проводились починаючи з 2002 року (в період чинності статті 25 Земельного кодексу в редакції від 2001 року). [PERSON] було внесено до списку громадян - членів трудового колективу ВАТ «Племінний завод « Червоний велетень», які мають право на земельну частку (пай). [PERSON] виділялась земельна частка (пай) так як він приймав участь у жеребкуванні, про що свідчить підпис у додатку до протоколу № 2 загальних зборів власників земельних часток (паїв) ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» Зміївського району від комісії по жеребкуванню земельних ділянок 06 грудня 2003 року, де йому дісталась ділянка № [NUMBER] загальна площа 4,3576 га, в т.ч. 4,2531 га (із двох частин 3,1328 га та 1,1203 га) рілля і 0,1045 га сіножаті. У 2020 році земельній ділянці площею 3,1328 га було присвоєно кадастровий номер 6321780500:02:000:1638 і ділянка передана в оренду, як невитребувана земельна частка ФГ «Єва-Агро», 26.06.2017 року терміном на 49 років. Базова вартість ріллі- 16147,462 грн., сіножатей - 167,71 грн (а.с. 24) Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням господарського суду Харківської області від 13 грудня 2017 року у справі № 922/2723/17, яке набрало законної сили та яким було встановлено, що земельна ділянки згідно акта на право постійного користування землею ВАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» набула статусу розподіленої, на частину якої було оформлено право власності (549 осіб), про що свідчить акт про передачу та прийом земельних ділянок у приватну власність і набули статусу витребуваних, а частина розподілених земельних ділянок, право власності на які не було оформлено членами трудового колективу, набули статусу не витребуваних. З огляду на принцип належного урядування, є неможливим втручання з боку державних органів в права на земельні ділянки, які були фактично розподілені між членами трудового колективу позивача, в тому числі й не витребувані. Адже право на оформлення права власності на розподілені, але не витребувані земельні ділянки чинним законодавством не обмежене строком та може бути реалізоване особою впродовж всього періоду його існування. Таким чином, як зазначено в рішенні, помилки державного органу при здійснення процедури розпаювання не можуть бути підставою для позбавлення громадян прав, які вони отримали внаслідок фактично проведеної процедури розпаювання земельних ділянок. В Постанові Східного апеляційного господарського суду від 13 листопада 2018 року зазначено, що з моменту формування та державної реєстрації нових земельних ділянок, які були сформовані шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки, що була у користуванні ВАТ «Племінний завод Червоний велетень», фактично існування первинної земельної ділянки припинилось. У Постанові Верховного суду України від 1 жовтня 2019 року по справі № 922/2723/17 встановлено, що складовою реформування земельних відносин, що триває в Україні, є роздержавлення земель, тобто передача останніх із державної та комунальної власності у приватну власність. Землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися з державної V приватну власність різними способами, які залежать від організаційно- правової форми сільськогосподарських підприємств, які виступають землекористувачами. В ході розгляду даної справи Верховним судом встановлено, що 1 жовтня 2019 року Велика Палата Верховного Суду розглянула касаційну скарп у справі № 922/2723/17 за позовом ПАТ «Племінний завод «Червоніпі Велетень» до Зміївської районної державної адміністрації Харківської області, Фермерського господарства «Єва-Агро» про визнання недійсним розпорядження та договору оренди земельної ділянки. Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (п. 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95). Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (п. п. 5, 6 Указу № 720/95). Отже, паювання земель сільськогосподарських підприємств як особливий порядок набуття у приватну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення є способом приватизації цих ділянок членами таких підприємств, що узгоджується із змістом п. 8 розд. X «Перехідні положення» ЗК України. Статтями 1 та 2 Закону України від 5 червня 2003 р. № 899- IV визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Повноваження щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) надані сільським, селищним, міським радам. Статтею 13 Закону України № 899-ІУ передбачено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди. За змістом ч. З ст. 13 Закону України № 899-ІУ невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на земельну частку (пай), право на яку посвідчено відповідаю до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості). Статус невитребуваиих нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок. Члени трудового колективу позивача застосували процедуру паювання до відповідної частини земель, що перебували у позивача на праві постійного користування. Наслідком реалізації цієї процедури є припинення права державної та комунальної власності на розпайовані землі, що зумовлює припинення й інших правомочностей щодо земельних ділянок державної та комунальної власності. Крім того, в ході розгляду справи № 922/2723/17 Господарським судом Харківської області встановлено наступне: 01 квітня 1998 року ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» було видано акт 1-ХР №001133 на право постійного користування землею площею 4772,3 га для ведення сільськогосподарського виробництва. За інформацією Головного управління Держземагенства у Харківській області (листи від 14.07.2014 р. вих.№№ 19-20-14-8630/0/9-14; 19-20-14- 8632/0/9-14; 19-20-14-8633/0/9-14; 19-20-14-8634/0/9-14; 19-20-14-8635/0/9-14 т.с. 1 арк.с. 84-88), частина вказаної земельної ділянки, а саме 19,595 га, розташована за межами населеного пункту с. Першотравнеке Чугуївської міської ради Харківської області (колишня Бірківська сільська рада Зміївського району Харківської області). 15 січня 2002 року Загальними зборами членів трудового колективу ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» було прийнято рішення розподілити земельну ділянку площею 3544,0 га між 598 членами трудового колективу згідно затвердженого списку. 15 лютого 2002 року колектив ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» звернувся до нього із проханням передати землі площею 3480 га, що залучені під виробничу програму в колективну власність трудового колективу акціонерів у зв`язку з реформуванням підприємства. 06 березня 2002 року Бірківська сільська рада Зміївського району Харківської області надала згоду на передачу земель ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» в кількості 3480 га в колективну власність, затвердила список громадян, що мають право на отримання земельного паю в кількості 598 осіб. В жовтні 2002 року Зміївська районна державна адміністрація своїм розпорядженням №280 затвердила розроблений проект приватизації земель, яким передбачена приватизація 598 особами земельних ділянок площею 3544 га; зобов`язано акціонерів ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» замовити розроблення проектів створення нових землеволодінь Цтодати їх на розгляд адміністрації. 05 лютого 2003 року Зміївська районна державна адміністрація затвердила розроблений проект приватизації земель, яким передбачена приватизація 598 особами земельних ділянок площею 3544 га. 06 грудня 2003 року на загальних зборах власників земельних часток (паїв) ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» було затверджено проект організації земельних часток (паїв); затверджено порядок розподілу земельних часток (паїв) та розподілено земельні частки (паї) між власниками шляхом проведення жеребкування (протокол №2 від 06.12.2003 р. власників земельних часток (паїв) позивача. В жеребкуванні прийняли участь всі 598 осіб. В додатку до протоколу №2 від 06.12.2003 р. власників земельних часток (паїв) ПАТ «Племінний завод «Червоний Велетень» ідентифіковано земельні частки (паї) та їх власників. Наявні в матеріалах справи виписка з протоколу №4 від 15.01.2002 р. Загальних зборів членів трудового колективу позивача; лист голови правління №32 від 15.02.2002 р.; протокол 18 сесії 23 скликання від 06.03.2002 р. та рішення від 06.03.2002 р.; розпорядження Зміївської районної державної адміністрації №280; розпорядження Зміївської районної державної адміністрації №82 від 05.02.2003 р.; протокол №2 від 06.12.2003 р. власників земельних часток (паїв) позивача свідчать про розпаювання земельної ділянки площею 3544 га, на яку позивачу раніше було видано Акт на право постійного користування землею І-ХР №001133. Земельні ділянки було розподілено шляхом жеребкування між членами трудового колективу позивача, а саме між 598 особами. Наведені обставини свідчать, що земельна ділянка згідно акту на право постійного користування землею І-ХР №001133 набула статусу розподіленої між 598 особами. На частину розподілених земельних ділянок було оформлено право власності (549 осіб), про що свідчить акт про передачу та прийом земельних ділянок у приватну власність. З моменту оформлення права власності відповідні земельні ділянки набули статусу витребуваних (а.с. 42-48) Отже, факт паювання земель, розмір земельної ділянки, яка підлягала паюванню, місце її знаходження та належність саме ВАТ «Племінний завод «Червоний велетень» станом на 15.01.2002 року встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили та не підлягає повторному доказуванню. Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження № 61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному. Так, положеннями ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Відповідно до частини першою статті 17 ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радам народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Відповідно до пункту 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, фактично прийнявши спадщину, [PERSON] важається такою, що прийняла всю спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , в тому числі і майнове право на земельну частку (пай) площею 4,3576 га, в тому числі, 4,2531 га (із двох частин 3,1328 га та 1,1203 га) рілля і 0,1045 га площею з кадастровим номером 6321780500:02:000:1638 із земель ВАТ "Племінний завод "Червоний велетень", розташовану на території Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області (колишньої Бірківської сільської ради Зміївського району Харківської області), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У пункті 23 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Підпунктами 4.2, 4.14, 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерстваюстиції Українивід 22лютого 2012року №296/5 передбачено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Надані позивачкою до суду докази у сукупності дають можливість встановити, що [PERSON] є сином померлої [INFO] [PERSON] . Щодо не порушення прав орендаря ФГ «Єва - Агро» предметом спору у цій справі суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18) вказано, що «суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, у межах заявлених ними вимог і на підставі доводів, поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції чинній на час ухвалення судового рішення). Відповідно до вимог статті 303 ЦПК України (якою керувався суд і яка була чинною на час ухвалення судового рішення) апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції». У статті 12 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) йдеться про те, що з моменту розподілення земельної частки (паю) власник має право оформити державний акт на право власності на земельну ділянку (з 01 січня 2013 року оформляється витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності). Отже, з моменту розподілення і до моменту оформлення права приватної власності на землю (витягу) ділянка класифікується як невитребувана. До категорії невитребуваних земельних часток (паїв) відносяться такі земельні частки: земельні частки (паї), на які громадяни, які мають право на земельну частку, не отримали сертифікатів чи іншим чином не заявили свої права на земельну частку; земельні частки, на які вже сертифікат отриманий, але власник сертифікату не розпорядився ним належним чином (не подана заява про виділення в натурі для передачі в оренду чи для сумісного обробітку); земельні частки, власники яких померли, їх спадкоємці не прийняли спадщини, а термін дії договору оренди закінчився чи договір не був укладений. До невитребуваних паїв не відносяться земельні частки, власники яких померли, але термін договору оренди ще не закінчився. За такими договорами мають право отримувати орендну плату спадкоємці. І тільки якщо договір закінчився, а спадкоємці не прийняли спадщини, зазначені земельні частки набудуть статусу невитребуваних. Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток» та пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2004 року № 122 «Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток» відповідна сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація повинні своїм рішенням визначити вищезазначені земельні частки як не витребувані земельні частки і мають право укласти договір оренди не витребуваних земельних часток до настання певної умови, передбаченої статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі земельних ділянок власникам земельних часток»: до моменту оформлення їх власниками права власності на земельну ділянку». До рішення ради (розпорядження голови райдержадміністрації) повинен додаватися список власників земельних часток, чиї землі передані в управління раді (районній державній адміністрації). Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Беручи до уваги викладене, при укладенні спірного договору оренди предметом договору оренди була земельна ділянка, яка мала статус не витребуваної . Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 № 1952-IV визначено категорії нерухомого майно, щодо якого проводиться державна реєстрація прав. Так, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Разом з тим, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України). Отже, земельна частка (пай) не є земельною ділянкою у розумінні, визначеному ЗК України та не відноситься до об`єктів нерухомого майна, речові права щодо яких підлягають державній реєстрації. Крім того, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV). При укладенні договору оренди орендар ФГ «Єва -Агро» достеменно знав про існування цієї обставини. Загальний строк дії договору оренди 49 років за умовами договору обмежено спеціальною нормою - до настання певної умови, передбаченої статтею 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі земельних ділянок власникам земельних часток»: до моменту оформлення їх власниками права власності на земельну ділянку». Отже, оформлення права власності в порядку спадкування та витребування земельної ділянки кадастровий номер 6321780500:02:000:1638 [PERSON] не зачіпає права ФГ «Єва -Агро», так як договір оренди саме не витребуваної земельної ділянки, що належала [PERSON] було укладено на 49 років, з умовою його розірвання в будь-який строк при витребуванні цієї земельної ділянки. За наведеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved