Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-04 00:00:00

30 травня 2017 року позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу будинку недійсними та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла мати позивачки [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], який було отримано останньою в 1990 р. в результаті переселення після Чорнобильської катастрофи. В березні 2017 року під час проведення позивачкою ремонту в квартирі в м. Києві, де вона проживала разом з матір'ю тривалий час, були знайді правовстановлюючі документи, а також заповіт на вищевказаний будинок, який складений [PERSON] Крім того позивач вказує, що спадкоємцями за законом після смерті матері повинні були бути вона, [PERSON] та [PERSON]. Проте відносини [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] були дуже складними та напруженими, що стало підставою для складання матір'ю заповіту на користь позивачки, яка доглядала її та проживала з нею. Також позивач вказує, що здоров'я матері погіршувалося з кожним роком, вже в 1992 році в неї почали з'являтися серйозні психологічні захворювання, що було приводом для звернення до лікарів. Як було з'ясовано, будинок за адресою: [ADDRESS] був незаконно захоплений [PERSON], яка у змові зі своєю сестрою [PERSON], та [PERSON] сфальсифікували документи, які стосувалися відчуження будинку, уклавши договір дарування між [PERSON] за дорученням [PERSON] та [PERSON] Позивач вказує, що такий договір є недійсним, оскільки відповідно до Закону УРСР «Про державний нотаріат», що діяв той період, угоди про відчуження або заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, які підтверджують право власності на майно, однак ніяких документів [PERSON] нікому, а тим більше [PERSON], не передавала, а тому підпис [PERSON] в правовстановлюючому документі на будинок - акті про передачу жилого будинку від 4 вересня 1990 року, відсутній. Позивач стверджує, що [PERSON] ніяких довіреностей розпорядження своїм майном не надавала, а довіреність, на підставі якої [PERSON] розпорядилась будинком, є недійсною, оскільки [PERSON] станом була письменною особою та могла сама, без допомоги сторонніх осіб укласти правочин. В подальшому, незаконно отримавши у власність будинок, [PERSON] незаконно його подарувала [PERSON] Позивач вказує, що договори дарування не можна вважати укладеними в силу ст. 153 ЦК 1963 року, оскільки згоди на укладання договору дарування зі сторони [PERSON] не було, а укладаючи договір дарування [PERSON] не мала належних повноважень на це, оскільки така угода як довіреність вчинена не була. Таким чином, такі договори дарування були вчинені з прямим порушенням вимог закону, що діяв в той період, тому вони є недійсними. Крім того вказує, що існували поважні причини, через які нею пропущений строк вступу у спадщину, оскільки з початку 90-х років і по теперішній час вона хворіє серцево-судинними захворюваннями, діабетом, панкреатитом і постійно лікується в медичних закладах, а її чоловік був інвалідом та вона доглядала за ним. Виходячи з викладеного, позивач просить визнати договір дарування від 21.07.1993 р. між [PERSON] за дорученням [PERSON] та [PERSON] недійсним; визнати договір дарування від 21.05.1996 р. між [PERSON] і [PERSON] недійсним; визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO], строком 3 місяці. В ході розгляду справи представники позивача підтримували заявлені вимоги. У розгляді справи була оголошена перерва за клопотанням представників позивача для надання можливості їм підготуватись до виступу у судових дебатах. До судового засідання 26.12.2017 року представники позивача не з'явились, а від позивача особисто надійшла заява про перенесення судового засідання з причин неможливості прибуття через хворобу. При цьому, у поданій заяві [PERSON] виявила бажання особисто виступити у судових дебатах, в той час, коли в ході розгляду справи приймала участь особисто лише в одному судовому засіданні, а в інших випадках діяла через представників. При цьому, суд врахував таке бажання позивача на особисту участь у судових дебатах, у зв'язку з чим оголосив перерву. Разом з тим, до судового засідання 28.12.2017 року ані позивач, ані її представники не з'явились, а від позивача особисто надійшла заява про перенесення судового засідання з причин неможливості прибуття через хворобу, не надаючи при цьому будь-якого підтвердження щодо поважності причин неприбуття. В силу положень ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Відповідач та її представник в судовому засіданні категорично заперечували проти задоволення позову та пояснили, що [PERSON] ніколи не була власником житлового будинку [ADDRESS], цей будинок належав на праві власності матері позивачки [PERSON], яка в 1993 році подарувала належний їй будинок своїй дочці [PERSON], яка доглядала за матір'ю, і в будинку якої в с. Гора Бориспільського району вона проживала останні три роки свого життя. Оскільки вказаний будинок був відчужений за три роки до смерті [PERSON], він не входить до спадкової маси. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти позову, вказавши, що [PERSON] набула у власність спірний будинок в 1996 році у законний спосіб. Також зазначив, що має припущення, що в основу обґрунтування позивачем своїх прав на будинок у [ADDRESS], покладені сфальшовані документи: підписаний невідомо ким заповіт та підписаний також невідомо ким акт передачі, складений від імені КСП ім. Кірова [PERSON] Вказує, що багато свідків, які знали [PERSON] ще з часів коли вона проживала в селі Терехи Чорнобильського району підтверджують неписемність [PERSON] На думку представника, встановлені в ході розгляду справи факти підтверджують те, що позивачка [PERSON], яка вигнала свою пристарілу матір з київської квартири в село Дорогинку, і кинула фактично безпорадну на призволяще, хоче на основі сфальшованих документів позбавити [PERSON] права на будинок в [ADDRESS]. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.02.1950 року, матір'ю [PERSON] (після реєстрації шлюбу - [PERSON]) є [PERSON] (а.с.12). [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.11). Позивач вказує, що спадкоємцями після смерті [PERSON] крім неї, є діти померлої - [PERSON] та [PERSON]. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження, [INFO] народилася [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]), матір'ю якої являлась [PERSON] (а.с.16-17). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть (а.с.18). Відповідно до акта про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями згідно постанови ради міністрів УРСР та рішення правління к/пу ім.Кірова від 04.09.1990 року, гр. [PERSON] передано будинок з 3-х кімнат загальною площею 61,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та надвірними будівлями (а.с.19). Згідно довідки-характеристики від 07.07.1993 року № 406 Фастівського міжміського бюро технічної інвентаризації, виданою [PERSON] для пред'явлення до Фастівської державної нотаріальної контори, будинок [ADDRESS] зареєстрований в бюро технічно інвентаризації в реєстраційній книзі за реєстровим номером 343 за [PERSON] на підставі акта передачі житлового будинку від 28.01.1991 року (а.с.112). 14.07.1993 року виконавчим комітетом Дорогинської сільської ради народних депутатів [PERSON] видана довідка про право особистої власності робітника на будинок, що видається у зв'язку з продажом або даруванням будинку (а.с.108). Згідно доручення від 13.07.1993 року, яке посвідчено секретарем виконавчого комітету Гірської сільської ради народних депутатів Борівського району Київської області [PERSON], [PERSON], яка тимчасово проживає в [ADDRESS] у своєї дочки [PERSON], довіряє гр. [PERSON] вести справу по оформленню дарування її будинку, який знаходиться в с. Дорогинка Фастівського району Київської області і належить їй на правах приватної власності, своїй дочці [PERSON] В дорученні також вказано, що за неписьменну [PERSON] за її проханням і в її присутності підписалась сусідка [PERSON] (а.с.113). Відповідно до договору дарування від 21.07.1993 року, [PERSON] по дорученню гр. [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони склали договір про те, що [PERSON] подарувала [PERSON] жилий будинок, що знаходиться в с. Дорогинка Фастівського району Київської області, який належить їй на підставі записів у по господарській книзі виконкому Дорогинської сільської ради [NUMBER] та акту передачі жилого будинку, затвердженого Дорогинською сільською радою від 28.01.1991 року (а.с.114-115). Згідно договору дарування від 21.05.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Фастівської державної нотаріальної контори Шевченко Г.І., [PERSON] подарувала [PERSON] жилий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS]. Жилий будинок належить дарувальнику на підставі договору дарування від 21.07.1991 року (а.с.116-118). Із довідки, наданої Дорогинською сільською радою вих. № 01-16/78 від 19.04.2017 року вбачається, що згідно записів по господарських книг сільської ради: 06.03.1991 року за реєстром № 343 у Фастівському МБТІ зареєстровано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] на ім'я [PERSON], яка являлась власником до 21.07.1993 року, з цієї дати за особливим рахунком [NUMBER] погосподарської книги (1991-1995 рр.) власником даного житлового будинку є [PERSON] згідно договору дарування за реєстраційним номером 15 від 21.07.1993 року; від 21.05.1996 року по даний час згідно договору дарування власником будинку є [PERSON], особовий рахунок [NUMBER] погосподарської книги (1996-2000), яка на даний час проживання зробила капітальний ремонт та реконструкцію житлового будинку, провела благоустрій та впорядкування присадибної ділянки (а.с.29-30). Позивач [PERSON], обґрунтовуючи вимоги, вказує на недійсність вказаних договорів дарування як між [PERSON] та [PERSON], так і між [PERSON] та [PERSON], з підстав того, що [PERSON] не надавала згоди на їх вчинення, а також на вчинення цих правочинів з прямим порушенням вимог закону, що діяв в той період. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні договори дарування були укладені в 1993 та 1996 роках, до цивільних правовідносин, що виникли у зв'язку з їх укладанням, належить застосувати норми ЦК УРСР 1963 року. У відповідності зі ст. ст. 243, 244 ЦК УРСР 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Позивач в обґрунтування вимог щодо недійсності договору дарування від 21.07.1993 року, що підписаний [PERSON] по дорученню гр. [PERSON], посилається на відсутність волі з боку [PERSON] на видання такого доручення, та, як слідство, відсутність її волі на укладання договору дарування. З цього приводу суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 62 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Стаття 4 ЦК УРСР передбачала, серед іншого, що цивільні права та обовязки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Відповідно до ч. 1 ст. 64, п. 6 ч. 1 ст. 69 ЦК УРСР 1963 року довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Таким чином, довіреність - це односторонній правочин, який фіксує межі повноважень представника, який, діючи на підставі довіреності, створює права та обов'язки безпосередньо для довірителя. Враховуючи презумпцію правомірності правочину, доручення від 13.07.1993 року, за яким [PERSON] уповноважила [PERSON] вести справу по оформленню дарування її будинку, є правомірним, поки його недійсність прямо не встановлена законом або якщо воно не визнано судом недійсним. При цьому, вимог про визнання недійсним доручення від 13.07.1993 року позивач не заявляла, тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог, до яких не входить оспорювання доручення. Вирішуючи, чи відповідають вимогам закону спірні договір дарування від 21.07.1993 року та договір дарування від 21.05.1996 року суд виходить з наступного. Як наголошують у письмових поясненнях та під час розгляду справи представники позивача, невідповідність вимогам закону спірних договорів полягає у тому, що: по перше - відсутність згоди [PERSON] на їх вчинення; по друге - відчуження майна відбулось не на підставі правовстановлюючих документів, а на підставі їх копій; по третє - договір дарування від 21.07.1993 року укладений неуповноваженою на те особою. Перевіряючи такі доводи позивача суд дійшов до наступного. Щодо підписання договору дарування від 21.07.1993 року неуповноваженою на те особою позивач посилається на відсутність волі з боку [PERSON] на уповноваження [PERSON] вести справу по оформленню дарування її будинку та стверджує, що доручення від 13.07.1993 року є недійсним в силу закону, тому такий документ не надавав жодних повноважень [PERSON], включаючи відчуження жилого будинку [PERSON] Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин (постанова Верховного Суду України від 12 лютого 2014 року у справі № 6-165цс13). Згідно доручення від 13.07.1993 року, [PERSON] довіряє гр. [PERSON] вести справу по оформленню дарування її будинку. В дорученні також вказано, що за неписьменну [PERSON] за її проханням і в її присутності підписалась сусідка [PERSON] У відповідності зі статтею 14 Закону Української РСР «Про державний нотаріат», який діяв на час посвідчення довіреності, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих посвідчують договори, довіреності та інші документи. Відповідно до п.13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, затверджену наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.76 р. N 1/5., що діяла на час посвідчення довіреності, якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати заповіт, довіреність, заяву чи інший документ, за його довіреністю і в його присутності та в присутності посадової особи виконавчого комітету, яка вчиняє нотаріальні дії, заповіт, довіреність, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Позивач стверджує, що [PERSON] була письменною особою, тому могла, у разі наявності волі, сама підписати будь-який документ. Згідно витягу з погосподарської книги 1947-1949 років в графі «грамотність» вказано, що [PERSON], 1910 року народження «неуч» (а.с.125-126). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що [PERSON] давала їй доручення на укладання договору щодо її будинку. Свідок [PERSON], яка працювала в Гірській сільській раді секретарем, в судовому засіданні показала, що посвідчувала довіреність [PERSON] на [PERSON], довіреність була складена в присутності свідків на дому у [PERSON] за її викликом. Свідок [PERSON], яка є сусідкою [PERSON] показала, що [PERSON] була неписьменною, тому [PERSON] покликала її для участі при укладанні доручення. Свідок [PERSON] показала, що проживала в селі з [PERSON], була з нею сусідами. Стверджує, що [PERSON] не вміла ані писати , ані читати. Свідок [PERSON], яка працювала в Дорогинській сільській раді, в судовому засіданні показала, що [PERSON] завжди казала, що вона є неграмотною. Також зазначила, що [PERSON] не вміла розписуватись. Свідок [PERSON], який є онуком [PERSON] та сином [PERSON], показав, що [PERSON] була неписьменною та пам'ятає, як він читав бабусі книжки, оскільки вона читати не вміла. Аналогічні покази щодо неписьменності [PERSON] в судовому засіданні дав свідок [PERSON] та [PERSON] Відповідно до положень ЦПК України, свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. При оцінці показань зазначених свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Судом також прийнято до уваги, що у цих свідків відсутня безпосередня заінтересованість у вирішенні спору на користь як позивача так і відповідача. Оцінивши показання свідків у сукупності з іншими доказами та з урахуванням ступеня довіри до них, суд приймає зазначені свідчення в якості належних доказів, що підтверджують неписьменність [PERSON] та обставин посвідчення довіреності. Таким чином, [PERSON] видала письмове доручення, яким довірила [PERSON] подарувати належний їй будинок [PERSON], що і було зроблено останньою. Доказів того, що [PERSON] не схвалила укладений [PERSON] правочин - договір дарування від 21.07.1993 року, позивачем не надано і в матеріалах справи такі доказі відсутні. Суд приходить до висновку про наявність у [PERSON] волевиявлення на вчинення правочину - доручення від 13.07.1993 року. Так, як вбачається з правового висновку Верховного Суду України № 6-167цс16 від 21.12.2016 р., відповідно до статті 243 ЦК УРСР (чинної на час виникнення спірних правовідносин) за договором дарування одна сторона передає другій стороні майно у власність і він вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Оскільки головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що підлягав установленню судами є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору дарування. Позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що [PERSON] не передавала спірного будинку [PERSON] Крім того, судом достовірно встановлені обставини щодо мотивів передачі [PERSON] у дар будинку [PERSON] Так, 31.10.1992 року секретарем Дорогинської сільської ради [PERSON] складено акт про те, що [PERSON] та [PERSON] забрали свою матір [PERSON] до себе по адресі: [ADDRESS], де мешкає [PERSON] (а.с.111). Згідно довідки від 05.06.1993 року за № 506, виданою виконавчим комітетом Гірської сільської ради народних депутатів Бориспільського району Київської області, [PERSON] дійсно проживала у [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.109). Свідок [PERSON], яка є мешканкою села Дорогинка, суду показала, що [PERSON] також проживала у селі, однак її забрала донька [PERSON] проживати до себе. Свідок [PERSON], яка працювала в Дорогинській сільській раді, суду показала, що до неї звертались діти [PERSON] - донька [PERSON] та син за обстеженням умов проживання їх матері. Свідок [PERSON], яка працювала секретарем в Дорогинській сільській раді, суду показала, що до них звернулися дочка та син [PERSON] в проханням вийти на обстеження. Так, вийшовши на обстеження, побачила жахливі умови проживання [PERSON]. Свідок [PERSON], яка працювала головою сільської ради, також підтвердила, що діти [PERSON] звертались за обстеженням умов її проживання. З встановлених обставин можна дійти висновку, що [PERSON] забрала свою матір [PERSON] до свого місця проживання в [ADDRESS], здійснювала за нею догляд, а остання, в свою чергу, з цих мотивів виявила бажання безоплатно передати своїй доньці належний їй на праві власності будинок, тобто факт дійсної спрямованості волі сторін на укладення договору дарування є встановленим. Свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки, суду показали, що [PERSON] проживала с [PERSON] приблизно з 1986 по 1993 роки. Більш точних періодів проживання зазначити не змогли через сплив великої кількості часу. Суд вважає, що такі покази свідків не стосуються спірних правовідносин, оскільки обставини щодо місця проживання [PERSON] до 1993 року не входять до предмету доказування. Щодо доводів позивача про відчуження майна не на підставі правовстановлюючих документів, суд зазначає, що перш за все необхідно встановити, що є правовстановлюючим документом у спірних правовідносинах. Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Позивач, в свою чергу, стверджує, що єдиним документом, що посвідчує право власності особи на майно, є акт про передачу будинків у власність переселенцям, який повинен містити відмітку про реєстрацію. Таким документом, за твердженням позивача, є акт про передачу жилого будинку від 4 вересня 1990 року, оригінал якого знаходиться у [PERSON], що свідчить про укладання спірного договору дарування не на підставі правовстановлюючих документів. Суд вважає такі висновки позивача помилковими з огляду на наступне. Зі змісту договору дарування від 21.07.1993 року вбачається, що жилий будинок в с. Дорогинка Фастівського району Київської області належить [PERSON] на підставі записів у погосподарській книзі виконкому Дорогинської сільської ради [NUMBER] та акту передачі жилого будинку, затвердженого Дорогинською сільською радою від 28.01.1991 року. Відповідно до роз'яснень ВССУ, викладених у листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". З наведеного виходить, що запис в погосподарській книзі виконкому Дорогинської сільської ради [NUMBER] та довідка про право особистої власності від 14.07.1993 року є документами, що посвідчують право власності [PERSON] на будинок. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року, за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. У разі визнання угоди недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Позивачем не доведено та судом не встановлено вимогам якого саме нормативного акту не відповідає як договір дарування від 21.07.1993 р. так і договір дарування від 21.05.1996 р. Стаття 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про недійсність договору дарування від 21.07.1993 року, що обумовлює також недоведеність вимог про недійсність договору дарування від 21.05.1996 року, оскільки ця вимога є похідною. Вирішуючи вимогу про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця, суд виходить з наступного. Позивач [PERSON] входила до кола спадкоємців за законом першої черги після померлої [PERSON] Як спадкоємець першої черги, [PERSON] мала право в шестимісячний строк з дня смерті матері вчинити дії, які, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, свідчать про прийняття спадщини. Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Слід зазначити, що [PERSON], яка на час відкриття спадщини вже не була власником домоволодіння, що було предметом оспорюваних договорів дарування, тобто це майно не входило до спадкової маси. При цьому, позивачем вимоги заявлені до власника майна - [PERSON], яка не є спадкоємцем після смерті [PERSON], тобто вимоги заявлені до неналежного відповідача. Відповідно до Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, передбачений ст. 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване. Така практика узгоджується із роз'ясненнями, що містяться в пунктах 3, 4 ППВСУ від 24 червня 1983 року № 4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування". Оскільки на час відкриття спадщини домоволодіння, що було предметом оспорюваних договорів дарування, не входило до спадкової маси, тому відсутні підстави вважати, що позивач має спадкові права на таке майно. З цих же підстав судом не перевіряються на критерії допустимості та достовірності докази, що надані позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку вступу у спадщину, оскільки вони не стосуються предмету доказування. Відповідач надала до суду заяву про застосування строків позовної давності, зокрема, що передбачено ст.ст. 75- 80 ЦК УРСР 1963р. Відповідно до вимог ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Як зазначалось вище, за змістом ст. 76 ЦК УРСР позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Враховуючи, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] не має, оскільки не обґрунтовано та не доведено, що її права чи інтереси порушені відповідачем, то, відповідно не підлягає до задоволення заява відповідача про наслідки спливу строку позовної давності. Таким чином, із врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає вимоги [PERSON] необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed