Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] та просить суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 580 639,31 грн. за кредитним договором № 0322\\0308\\45-003 від 14.03.2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки з [PERSON], а саме: - квартиру [ADDRESS], шляхом визнання права власності на неї за ПАТ „Дельта Банк, а також просить визнати за ПАТ „Дельта Банк право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивач послався на те, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року укладеного з ПАТ „Сведбанк ПАТ „Дельта Банк набув права вимоги по кредитному договору №0322\\0308\\45-003 від 14.03.2008 року, який укладено між ПАТ „Сведбанк та [PERSON] В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором відповідач [PERSON] передав за договором в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] свої зобовязання за договором належним чином не виконував, а тому виникла заборгованість. Відповідачу [PERSON] було направлено досудову вимогу про повернення простроченої заборгованості, однак заборгованість відповідачем не була сплачена. В рахунок виконання основного зобовязання просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття предмету іпотеки у власність на підставі ст. 16 ЦК України, ст.ст. 36, 37 Закону України „Про іпотеку, а також визнати право власності на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки не погоджується з наданим розрахунком, до того ж є інша справа на розгляді в суді про стягнення цієї ж суми заборгованості, а також відповідач пояснив, що позивач не звертався до нього у позасудовому порядку для звернення стягнення на квартиру шляхом визнання права власності на квартиру. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача в четвертий раз не зявляється в судове засідання з різних причин, про які зазначав в заявах, однак суду не надано жодного належного доказу неможливості брати участь в судовому засіданні та поважності причин такої відсутності. Відповідно до ч. 2 статті 169 ЦПК України передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Представник третьої особи Національного банку України в судове засіданні не зявився. Повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином ( а.с. 177) Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 14.03.2008 року між Відкритим акціонерним товариством „Сведбанк та [PERSON] був укладений кредитний договір на купівлю житлової нерухомості: квартири [ADDRESS] (п.1.4 Договору) № 0322/0308/45-003 за яким останній отримав кредитні кошти у розмірі 24\~000 доларів США на строк по 14.03.2030 року .( а.с.8-16) Відповідно до п 2.1 вказаного договору передбачено, що забезпеченням виконання зобовязань Позичальника по погашенню заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у звязку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, повязаних з одержанням виконання, виступає іпотека Обєкта нерухомості, що придбавається Позичальником за Договором купівлі-продажу, зазначеним в п. 1 4 цього договору. ( а.с. 8) 14.03.2008 року між ВАТ „Сведбанк та [PERSON] був укладений іпотечний договір № 0322/0308/45-003-Z-1( а.с. 29-35) П.2 вказаного Іпотечного договору визначено, що предметом іпотеки за цим договором є квартира [ADDRESS]. 25.05.2012 року згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ „Сведбанк та ПАТ „Дельта Банк право вимоги за кредитним договором № 0322/0308/45-003 від 14.03.2008 року передано від ПАТ „Сведбанк до ПАТ „Дельта Банк ( а.с. 43-51) Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За статтею 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання зобов'язання. Згідно зі статтею 530 цього Кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із частиною першою статті 549 цього Кодексу в разі порушення зобов'язання боржник зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню). Відповідно до вимог статті 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 623 ЦК України встановлено, що боржник який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 24.11.2014 року ПАТ „Дельта Банк направив відповідачу досудову вимогу щодо сплати простроченої заборгованості в розмірі 1023,96 доларів США( а.с. 40-42) Згідно вимоги ПАТ „Дельта Банк повідомив, що у разі незадоволення цієї претензії банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або звернення до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 28.08.2014 року становить 22903,04 доларів США. Однак доказів отримання відповідачем [PERSON] зазначеної вимоги у порядку визначеному умовами кредитного та іпотечного договору суду не надано. Відповідно до п.9.2 кредитного договору передбачено, що вимога про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, направляється Позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою Позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору або адресою, повідомленою Позичальником відповідно до п.5.5 цього договору. [PERSON] досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцяти денного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням звязку при відправленні Позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення.( а.с.13) Пунктом 9.3 кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання Позичальником зазначеної у п. 9.2. цього договору письмової вимоги Банку про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним у строк визначений в п.9.2 Договору , банк має право звернути стягнення на Предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором Банку, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріусу, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договору іпотеки чи скористатись іншими видами забезпечення виконання зобовязань за цим договором та/або предявити позов у відношенні Позичальника та задовольнити вимоги, що випливають з цього Договору, з будь-якого майна Позичальника.( а.с.13) Судом встановлено, що в провадженні Нікопольського міськрайонного суду перебуває також справа щодо дострокового повернення заборгованості за кредитом, яка до теперішнього часу не розглянута ( а.с. 101) Згідно наданої позивачем довідки, відповідач [PERSON] за кредитним договором № 0322/0308/45-003 від 14.03.2008 року станом на 21.07.2015 року має заборгованість в розмірі 580\~639 грн. 31 коп. ( а.с. 39) Пунктом 11 іпотечного договору № 0322/0308/45-003-Z-1 від 14.03.2008 року( а.с. 33) визначено, що Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання Іпотекодавцем основного зобовязання повінстю або частково, у т.ч. якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених Основним зобовязанням та цим Договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення Основного зобовязання(як основного боргу, так і процентів за ним). При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту Договору випадків Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень основного зобовязання та зобовязань, передбачених цим Договором , у строк , що не перевищує тридцяти календарних днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеку разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет Іпотеки відповідно до умов цього Договору. [PERSON] за взаємною згодою встановили, що визначений у другому абзаці цього пункту Договору тридцятиденний строк починає відліковуватись з дати, що зазначена на квитанції, яка надається Іпотекодержателю відділенням звязку при відправленні Іпотекодавцю листа з вимогою про усунення порушення Основного зобовязання з повідомленням про вручення, або дата, зазначена на такому листі, що отриманий Іпотекодавцем особисто у Іпотекодержателя. Відповідно до п.12 іпотечного договору № 0322/0308/45-003-Z-1 від 14.03.2008 року передбачено, що за вибором Іпотекодержателя застосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: 12.1. За рішенням суду 12.2 У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. 12.3. Згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене в пп..12.3.1 та 12.3.2. цього пункту договору: 12.3.1. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України „Про іпотеку. Відповідно до статті 37 Закону України „Про іпотеку у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої у цьому підпункті п. 12.3 Договору, договір про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет Іпотеки. При цьому, вважається, що Предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом субєкта оціночної діяльності. [PERSON] з розумінням змісту статті 37 Закону України „Про іпотеку свідчать, що паво іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3 цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет Іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобовязання. Відповідно до правових позицій, яка висловлені Верховним судом України в постановах від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15, від 02 листопада 2016 року у справі 6-2457цс16 зазначено, що „ частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України "Про іпотеку", якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України "Про іпотеку"). Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі N 6-1219цс16, від 12.10.2016, N 6-504цс16. Зазначене узгоджується з положенням п. 38 постанови N 5 пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року, згідно якого у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України "Про іпотеку), він має право звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Позивачем суду не надано належних доказів, що ним , відповідно до встановленого в кредитному договорі та іпотечному договорі порядку, направлялась відповідачеві [PERSON] досудова вимога саме про про дострокове виконання зобовязання, не надано також і доказів , що направлялись відповідачеві відповідні рекомендовані листи щодо застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності банку на предмет іпотеки, які б він отримав. Отже, оскільки сторони визначили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності Іпотекодержателем, а Законом не передбачено визнання за Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, суд, у даному випадку, не наділений повноваженнями вирішувати спір у названий позивачем спосіб, а тому з урахуванням висновків правових позицій, викладених в постановах Верховного Суду України, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ "Дельта Банк". З урахуванням вищевикладеного, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" у повному обсязі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: dismissed