Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулась в інтересах малолітнього [PERSON] до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] , Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, Жовтневого районого відділу у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області, третя особа: Cлужба у справах дітей Жовтневого району Харківської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про приватизацію квартири [ADDRESS], про визнання недійсними приватизацію вказаної квартири, свідоцтва про право власності на житло та договору купівлі-продажу квартири , поновлення реєстрації малолітнього [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті позивачка подала заяву про зміну позовних вимог ( а.с.81 -84), відповідно якої просила визнати незаконним та скасувати розпорядження № 1395-Ц2 від 19.10.2012 року про приватизацію квартири, визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS], недійсним свідоцтво про право власності на житло р.№6-12-317309Ц2, витребувати вказану квартиру з незаконного володіння [PERSON] та поновити реєстрацію малолітнього [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що в квартирі [ADDRESS], що належала до державного житлового фонду, були зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та малолітній [PERSON] , який є спільним сином позивачки та відповідача [PERSON] В жовтні 2013 року позивачці стало відомо, що малолітній [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] 08.02.2012 року були зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою, після чого квартира [ADDRESS] на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації № 1395-Ц2 від 19.10.2012 року була приватизована на ім'я відповідачів [PERSON], [PERSON] та видано відповідне свідоцтво на їх ім'я про право власності на спірне житло. 05.04.2012 року [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] були прописані в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] В свою чергу відповідачі [PERSON] та [PERSON] 06.03.2013 року продали спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON] Позивачка вважає, що малолітнього [PERSON] було знято з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] та зареєстровано разом з батьком [PERSON] за іншою адресою з порушенням вимог закону, оскільки здійснено без її відома та згоди. Таким чином, на думку позивачки, [PERSON], [PERSON], [PERSON] в порушення інтересів малолітнього [PERSON] навмисно не включили його до складу учасників приватизації спірної квартири та позбавили його права на безоплатну передачу у власність житлового приміщення. У зв'язку з тим, що передача квартири [ADDRESS] у приватну власність відповідачам [PERSON], [PERSON] шляхом приватизації була проведена органом приватизації незаконно з порушенням прав малолітнього [PERSON], позивачка вважає, що на час укладення 06.03.2013 року договору купівлі продажу квартири з [PERSON], відповідачі не були законними власниками спірної квартири , тому не мали права на її відчуження. Внаслідок зазначеного вище позивачка просить визнати незаконним та скасувати розпорядження № 1395-Ц2 від 19.10.2012 року про приватизацію квартири, визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS], недійсним свідоцтво про право власності на житло р.№ 6-12-317309Ц2, витребувати вказану квартиру з незаконного володіння [PERSON] та поновити реєстрацію малолітнього [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка та її представник змінений позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Після оголошеної перерви у судове засідання 13.05.2014 року позивачка не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивачки [PERSON], що діє на підставі довіреності, не заперечувала проти продовження розгляду справи за відсутності [PERSON] Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що до 1994 року він проживав разом із своїми батьками в спірній квартирі. На час народження [INFO] його сина [PERSON] він проживав разом з позивачкою за адресою : [ADDRESS] . В 2001 році в спірній квартирі [ADDRESS] без згоди відповідачів [PERSON], [PERSON] був зареєстрований малолітній [PERSON], оскільки на момент реєстрації сина відповідач [PERSON] проживав в спірній квартирі до 2005 року, Однак, як з дня народження так і після реєстрації [PERSON] у вказаній квартирі , дитина ніколи за вказаною адресою не проживала, що підтверджується і нотаріально посвідченим договором , укладеним 03.06.2004 року позивачкою з [PERSON], згідно з яким останній зобов'язався сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON], оскільки дитина проживає і буде проживати разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Оскільки в квартирі [ADDRESS] було зареєстровано багато осіб, а матеріальний стан батьків відповідача [PERSON] не дозволяв їм сплачувати комунальні послуги за всіх зареєстрованих осіб, [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON], який постійно проживав зі своєю матір'ю за іншою адресою, знявся з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] та зареєструвався з малолітнім сином за адресою: [ADDRESS]. Представник [PERSON] - [PERSON], що діє на підставі довіреності , у судовому засіданні 24.04.2014 року проти позову заперечувала в повному обсязі , посилаючись на його необґрунтованість, та зазначила , що діючим законодавством України на час зняття з реєстраційного обліку з спірної квартири [ADDRESS] відповідача [PERSON] разом з його малолітнім сином [PERSON] не передбачено обов'язковості надання згоди другого з батьків , а саме позивачки [PERSON] на зняття дитини разом з батьком з реєстраційного обліку. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. У судовому засіданні вони пояснили, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2013 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], [PERSON] придбала квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Нотаріусом було перевірено належність вказаної квартири продавцям, про що вказано в договорі купівлі-продажу, перевірено відсутність зареєстрованих в квартирі на момент укладення договору купівлі-продажу малолітніх та неповнолітніх осіб, про що також вказано нотаріусом у вищезазначеному договорі. Після цього спірну квартиру було зареєстровано на ім'я [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 288267, стягнуто та сплачено мито та податки відповідно до діючого законодавства України. Таким чином, посилаючись на ст. 388 ЦК України відповідачка [PERSON] стверджувала суду, що є добросовісним набувачем, так як вказана квартира була придбана нею за відплатним договором, і вона не знала і не могла знати, чи існують підстави, за якими продавці не мають права відчужувати вказане спірне нерухоме майно. Окрім того, представник відповідачки в обґрунтування заперечень проти позову, посилалась на те, що на момент зняття з реєстрації 08.02.2012 року за адресою: [ADDRESS] малолітнього [PERSON], [INFO], статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції від 01.01.2011 року, яка діяла на момент зняття з реєстрації відповідача [PERSON] разом з дитиною) взагалі не передбачено обов'язковості надання згоди другого з батьків та не передбачає надання такої згоди інших осіб або організацій. Таким чином, відповідачка ПрокопецьА.А.та її представник вважали , що посилання позивача щодо незаконності зняття з реєстрації [PERSON] [INFO] по [ADDRESS] безпідставними, а зняття з реєстрації [PERSON] (як і подальша реєстрація йогомісця проживання) було здійснено на законних підставах, згідно норм діючого на той час законодавства. Крім того, представник відповідачки зазначила, що зняття малолітнього [PERSON] з батьком з реєстрації за адресою [ADDRESS] відбулося 08.02.2012 року, а вказана квартира була приватизована 19.10.2012 року, що також свідчить про те , що у відповідачів [PERSON], [PERSON], та [PERSON] не було наміру виписувати малолітнього [PERSON] для того щоб приватизувати квартиру без його участі. [PERSON] не був влаштований на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, а був зареєстрований разом зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS]. Посилання позивачки на Закон України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» є також безпідставними, оскільки [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2004 року, і таким чином квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], не може бути визнана його місцем перебування або місцем проживання, і тому посилання позивачів на те, що [PERSON] був лише тимчасово відсутній в вказаній квартирі і тому за ним зберігається право на житло, на думку представника відповідачки, не має під собою ніяких законних підстав. Представник відповідача Жовтневого районного відділу ДМС України м. Харкова - Коробкова Т.О. у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на наказ Міністерства Внутрішніх справ України № 96 від 03.02.2006 року , що діяв станом на 08.02.012 року, яким було встановлено порядок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання . При цьому представник відповідача Коробкова Т.О. зазначила, що відповідно вказаному наказу № 96 у разі реєстрації батьків за різними адресами ,при знятті з реєстрації місця проживання малолітньої дитини разом з одним з батьків , згода іншого із батьків не була передбачена, у зв'язку з чим, станом на 08.02.2012 року зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та реєстрація його з рідним батьком за адресою : [ADDRESS] відповідає вимогам чинного законодавства України. Відповідачі [PERSON], [PERSON], представник відповідача Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. Начальник служби у справах дітей Жовтневого району Харківської міської ради Ремер Н.А. подала до суду заяву, в якій просила слухати справу за відсутності представник третьої особи. Суд, вислухавши пояснення позивача , представника позивача, відповідачів [PERSON], [PERSON] та їх представників, представника відповідача Жовтневого районного відділу у м. Харкові ГУДМС України в Харківській , дослідивши матеріали справи, наявні в ній належні та допустимі докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі розпорядження відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації № 1395-Ц2 від 19.10.2012 року була передана у власність [PERSON], [PERSON] . На підставі саме цього розпорядження відповідачам [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво про право власності на вказане вище житло, реєстраційний номер 6-12-317309-Ц2( а.с. 12-13,143). У зазначеній квартирі [ADDRESS] були зареєстровані : [PERSON], [PERSON], [PERSON]. [PERSON]. З довідки дільниці № 65 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що 08.02.2012 року [PERSON] разом зі своїм батьком [PERSON] знятий з реєстраційного обліку до [ADDRESS] , 20.02.2013 року зняті з реєстраційного обліку [PERSON], [PERSON] ( а.с.14-15). Згідно нотаріально посвідченому договору між батьками про сплату аліментів від 03.06.2004 року [PERSON] та [PERSON] з 24.10.1998 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO] , який знаходиться на вихованні матері. [PERSON] зобов'язався сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON], оскільки дитина проживає і буде проживати разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.140). В судовому засіданні встановлено, що як з дня народження так і після реєстрації малолітнього [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , дитина ніколи за вказаною адресою не проживала та постійно проживала зі своєю матір'ю [PERSON] за іншою адресою . Вказані обставини визнані позивачем та відповідачем [PERSON],які відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно з положеннями ст 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі - Закон) кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою доплатою один раз. Безоплатна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв.м. загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв.м. на сім'ю. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Статтею 8 Закону встановлено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. З листа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 07.11.2013 року вбачається, що підставою для здійснення приватизації квартири [ADDRESS] стали заява на приватизацію, довідка про склад сім'ї та займані приміщення оформлені ділянкою № 65 КП "Жилкомсервіс". У довідці № 128 від 09.10.2012 року, оформленій дільницею № 65 КП "Жилкомсервіс" по встановленій Положенням про порядок передачі квартир у власність громадян від 16.12.2009 року № 396 формі, не було вказано малолітнього [PERSON] (а.с.12-13). Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 65 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Згідно з п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви. Пунктами 20, 21 Положення встановлено, що при оформленні заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Заяву на приватизацію житла підписують особи, які зазначені у вказаній вище довідці. У свідоцтві про право власності на житло такі особи вказуються власниками нерухомого майна. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року „ Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Розпорядження відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації № 1395-Ц2 від 19.10.2012 року про передачу спірної квартири у власність [PERSON] та [PERSON] не визнано недійсним, у суду також відсутні правові підстави щодо задоволення необгрунтованих позовних вимог про визнання його незаконним та скасування. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2013 року. З 20.02.2013 року у зазначеній квартирі ніхто не зареєстрований ( а.с.16, 102). Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених чинним законодавством. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України передбачено вичерпний перелік випадків коли власник має право витребувати це майно від набувача, а саме: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. З позовної заяви вбачається, що квартира [ADDRESS] ніколи не належала на праві власності [PERSON], так як відповідно до ст.331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації, а спірна квартира ніколи не була зареєстрована на праві власності за [PERSON], у зв'язку з чим підстави , передбачені статтею 388 ЦК України відсутні. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч 1ст. 216 ЦК ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Частина 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів, щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. У постанові Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Так, відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України передбачено, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Згідно ст. 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Навпаки, набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння (стаття 390 ЦК). Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. За змістом ч.5ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупної наявності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем , він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути придбане за гроші, тобто повинно бути саме купленим; в) власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором (схову, майнового найму) іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві. Відповідно до п. 10 ч. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та ч.5 ст. 12 ЦК добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. 215, 216 ЦК. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Посилання позивача щодо незаконності зняття з реєстрації [PERSON], [INFO] по [ADDRESS] є неаргументованими, оскільки на момент зняття з реєстраційного обліку 08.02.2012 року за вказаною адресою відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції від 01.01.2011 року, яка діяла на момент зняття вказаних осіб з реєстрації) законом не передбачено обов'язковості надання згоди другого з батьків та не передбачає надання такої згоди інших осіб або організацій ,у зв'язку з чим зняття з реєстрації (як і подальша реєстрація місця проживання) було здійснено на законних підставах, згідно норм діючого на той час законодавства. Крім того, зняття з реєстрації за адресою [ADDRESS] відбулося 08.02.2012 року, а приватизована вказана квартира була 19.10.2012 року, що також свідчить про те , що у відповідачів [PERSON], [PERSON], та [PERSON] не було наміру виписувати позивача [PERSON], для того щоб приватизувати квартиру без його участі. Суд також вважає безпідставними посилання [PERSON] на ст.71 Житлового кодексу Української РСР, щодо збереження жилого приміщення понад 6 місяців за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, оскільки [PERSON] не був влаштований на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, а був зареєстрований разом зі своїм батьком за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивачка посилається на Закон України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» в якому є норми про те, що реєстрація місця проживання або відсутність неї не може бути умовою реалізації прав і свобод передбачених законом, або підставою для їх обмеження. Так, реєстрація місця проживання або відсутність її не може обмежувати права та свободи людини, але в даному випадку йде мова не тільки про місце реєстрації [PERSON], а про його фактичне місце проживання. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше 6 місяців на рік; а місце проживання це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік. [PERSON] фактично не проживав за адресою: [ADDRESS] , і таким чином квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], не може бути визнана його місцем перебування або місцем проживання, і тому посилання позивача на те, що [PERSON] був лише тимчасово відсутній у вказаній квартирі і тому за ним зберігається право на житло не має під собою ніяких законних підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі . Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких , суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивачкою та її представником у судовому засіданні не доведені зазначені у позові обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, та не підтверджені належними, допустимими доказами позовні вимоги. Аналізуючи викладені обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав щодо задоволення необґрунтованого позову [PERSON]

Outcome: dismissed