Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

13.03.2019 прокурор звернувся до суду із зазначеним первісним позовом, вимоги якого у серпні 2019 року уточнювалися із урахуванням зміни власника земельної ділянки. В обґрунтування позову прокурор вказав, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26.10.2017 № 10955-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачеві [PERSON] для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області площею 2,0 га, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, та передано її у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства. Однак раніше, на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 24.04.2017 № 6697-СГ відповідач [PERSON] отримав безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 6320286000:03:000:0994, для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території П`ятигірської сільської ради Балаклійського району Харківської області. Отже [PERSON] раніше вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для такого виду використання. При ініціюванні отримання землі у Семенівському районі Полтавської області [PERSON] не повідомив ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про вже використане ним право безоплатного отримання у власність земельної ділянки максимально можливою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства. ГУ Держгеокадастру у Полтавські області, у свою чергу, приймаючи рішення про передачу [PERSON] у власність землі не перевірило попереднього отримання [PERSON] у власність земельної ділянки для таких самих потреб, що призвело до безпідставного вибуття земельної ділянки із державної власності. Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру не вжито належних заходів реагування з метою усунення порушень вимог законодавства допущених підпорядкованим органом, а саме Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області. Після пред`явлення позову до суду спірна земельна ділянка була продана у квітні 2019 року [PERSON] [PERSON] тому земельну ділянку слід витребувати у останнього. Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області або ГУ) відзивом проти первісного позову заперечувало повністю. Вказало, що 12.01.2017 [PERSON] звернувся до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області із заявою про безоплатну передачу у власність 2,0 га землі для ведення особистого селянського господарства. Як наслідок ГУ наказом від 25.01.2017 № 701-СГ надало [PERSON] дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою. Підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту ГУ не мало. У подальшому наказом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 26.10.2019 № 10955-СГ проект землеустрою було затверджено і передано у приватну власність безоплатно [PERSON] земельну ділянку площею 2,0 га ріллі, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населених пунктів. ГУ Держгеокадастру у Полтавській області не мало доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, тому не знало про попереднє отримання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 2,0 га, кадастровий номер 6320286000:03:000:0994, для ведення особистого селянського господарства на території П`ятигірської сільської ради Балаклійського району Харківської області на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 24.04.2017 № 6697-СГ. [PERSON] міг і повинен був знати про те, що передача земельної ділянки у межах норм, визначених Земельним кодексом України, проводиться один раз по кожному із видів використання, що ставить під обґрунтований сумнів його добросовісність під час набуття у власність другої земельної ділянки. Прокурор не довів підстави представництва у справі, оскільки виконує субсидіарну роль у захисті прав і не може підмінювати відповідний орган державної влади. Додатковим поясненням ГУ вказало, що не порушувало приписи ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України, у нього не було підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою стосовно [PERSON] . [PERSON] не інформував ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про попереднє отримання ним у власність земельної ділянки за наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області. Суд наголошує, що ГУ Держгеокадастру у Полтавській області погодилося із протиправним набуттям [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, але вказує на його провину у цьому. Прокурор відповіддю на відзив ГУ Держгеокадастру у Полтавській області наголосив на безпідставності посилань ГУ про відсутність у ГУ доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно. Прокурор має право представляти інтереси держави з позовом у цій справі, оскільки Держгеокадастр України проявляє пасивну поведінку щодо виявленого прокуратурою порушення земельного законодавства за наслідкам відповідного листування із прокурором. [PERSON] відзиву на первісний позов не складав, звертався до суду із заявами про визнання позову і надав відповідні пояснення у судовому засіданні. [PERSON] відзив на первісний позов не складав, однак мотиви із запереченням проти нього виклав у своєму зустрічному позові. ТОВ "ДВК-Агро" пояснень як третя особа не складало, представника у судове засідання не направляло. АТ "АКБ "Конкорд" подало письмове пояснення третьої особи, яким проти позову прокурора заперечувало повністю. Банк зазначив, що за договором іпотеки від 07.02.2021 № 70.16.000055 є іпотекодержателем належної [PERSON] земельної ділянки площею 2,0 га ріллі, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населених пунктів. Прокурором не доведено підстави для представництва інтересів держави у суді. Прокурор не надав часу і можливості Держгеокадастру України оскаржити у суді спірний наказ ГУ Держгеокадастру у Полтавській області яким земельну ділянку передано безоплатно у власність [PERSON] . Держгеокадастр України було "поставлено перед фактом" звернення прокурора до суду. Належним позивачем у справі має бути ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, яке розпоряджалося спірною земельною ділянкою. В.І.Куліш правомірно набув право власності на земельну ділянку, яке є непорушним. 16.09.2020 прийнято до провадження суду зустрічний позов [PERSON] про визнання за ним права власності на земельну ділянку площею 2,0000 га ріллі, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населених пунктів. В обґрунтування зустрічного позову вказано, що 09.04.2019 [PERSON] купив у [PERSON] вказану земельну ділянку за 29000,00 грн. [PERSON] мав потребу у цій земельній ділянці, переговори щодо її придбання тривали із [PERSON] із 2017 року. [PERSON] не повідомляв [PERSON] про будь-які недоліки чи обмеження щодо земельної ділянки. [PERSON] є добросовісним набувачем землі і у нього не можна її витребувати. Право власності є непорушним. Втручання прокурора у право власності [PERSON] на землю є незаконним. Закон гарантує власнику захист від свавілля і право мирного та відкритого володіння законно набутим майном. [PERSON] відзиву на зустрічний позов не складав. Прокурор у відзиві заперечував проти зустрічного позову, наголосивши, що [PERSON] на час набуття безоплатно у власність земельної ділянки площею 2,0 га ріллі, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області за межами населених пунктів, вже використав відповідне право на території П`ятигірської сільської ради Балаклійського району Харківської області, отримавши безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 6320286000:03:000:0994 для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 24.04.2017 № 6697-СГ. ГУ Держгеокадастру у Полтавській області розпорядилося земельною ділянкою не у спосіб і не у межах повноважень, передбачених законом. Повторне безоплатне надання земельної ділянки громадянину у власність не може оцінюватися як воля держави. Власник майна може витребувати своє майно, яке вибуло із володіння власника не з його волі чи іншим шляхом. [PERSON] не повідомляв ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про попередню приватизацію аналогічної за призначенням і площею земельної ділянки у Харківській області. [PERSON] придбав земельну ділянку в особи, яка не мала права її отримати та відчужити, тому [PERSON] не може вважатися легітимним власником землі. ТОВ "ДВК-Агро" пояснень щодо зустрічного позову, як третя особа, не складало, представника у судове засідання не направляло. АТ "АКБ "Конкорд" подало письмове пояснення третьої особи, яке водночас є поясненням і за зустрічним позовом. Зміст пояснення банку зазначено вище. Ухвалою судді С.Ю.Атаманової від 14.08.2019 позовну заяву прокурора залишено без руху, у т.ч. з урахуванням ненадання доказів представництва прокурором інтересів держави. Листом від 27.08.2019 № 05/1-838вих19 прокуратура Полтавської області вказала на окремі акценти підстав представництва прокурором інтересів держави у цій справі. 23.09.2019 позовну заяву прийнято до розгляду судді С.Ю.Атаманової та відкрито провадження у справі. У справі змінювався головуючий суддя, первісний позов залишався без руху, приймався до провадження зустрічний позов, оголошувалися перерви за клопотаннями учасників справи і їх представників, у т.ч. з огляду на неможливість участі у судових засіданнях через зайнятість у інших провадженнях, неможливості забезпечити явку у судове засідання, карантинні обмеження, вступу у справу представників учасників справи, реорганізації органів прокуратури. З ініціативи суду 15.04.2021 залучалася до участі у справі третя особа ТОВ "ДВК-Агро", яка є орендарем спірної земельної ділянки. З ініціативи суду 15.06.2021 залучалася до участі у справі третя особа АТ "АКБ "Конкорд", яка є іпотекодержателем спірної земельної ділянки. На ТОВ "ДВК-Агро" прокурор у позовній заяві не вказував, хоча воно було на час подання позову орендарем спірної земельної ділянки. Під час вивчення документів у справі прокурором надано актуальні відомості із Державного реєстру речових прав про перебування спірної земельної ділянки, зокрема, у заставі АТ "АКБ "Конкорд". У судовому засіданні прокурори первісний позов підтримали повністю. Наголосили, що 24.04.2017 [PERSON] набув безоплатну у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га у Балаклійському районі Харківської області. 26.10.2017 [PERSON] повторно протиправно набув безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га у Семенівському районі Полтавської області. 09.04.2019 [PERSON] продав незаконно приватизовану земельну ділянку [PERSON] . Земельна ділянка неправомірно вибула із власності держави, порушено вимоги легітимності набуття [PERSON] права власності на землю. Належним способом захисту прав держави є витребування землі у добросовісного набувача [PERSON] . Наразі існує єдина база власників земель, тому Держгеокадастр України і його територіальні органи знали про повторну приватизацію землі [PERSON] . З таких самих підстав прокурори заперечували проти зустрічного позову. [PERSON] у судовому засіданні в усній формі погодився з тим, що отримав земельну ділянку і у Харківській, і у Полтавській областях. Первинно хотів отримати землю біля м. Горішні Плавні, але там не було вільних земель. Загалом документи про приватизацію 2,0 га землі подавалися [PERSON] у 4 місця. 2 рази йому відмовили, 2 рази землю надали. Документами і заявами займалися за його дорученням інші люди. [PERSON] не знав, що отримання землі у Полтавській області є порушенням. Жалкує, що не повідомив [PERSON] про попереднє отримання землі у Харківській області. Надалі [PERSON] у судові засідання не з`являвся, звертався до суду із телефонограмами про розгляд справи за його відсутності і не заперечення проти первісного позову. [PERSON] у судові засідання з розгляду справи по суті не з`являвся. У підготовчому судовому засіданні усно заперечував проти первісного позову і просив прийняти до провадження суду його зустрічний позов. Надалі у судові засідання не з`являвся. Представник [PERSON] - адвокат В.М.Нескородь у судовому засіданні заперечував проти первісного і підтримав зустрічний позов. Наголосив, що у квітні 2019 року [PERSON] придбав за відплатним договором купівлі-продажу земельну ділянку у [PERSON] , яка не мала будь-яких обмежень. [PERSON] є добросовісним набувачем і власником землі на підставі ст. 388 ЦК України. Він не знав і не міг знати про можливу відсутність у [PERSON] права відчуження землі. Надалі В.М.Нескородь просив здійснювати розгляд справи за його відсутності із врахуванням згаданої позиції щодо обох позовів. Представник АТ "АКБ "Конкорд" - адвокат І.А.Каукалова повністю підтримала складене банком письмове пояснення. Наголосила, що прокурор є неналежним позивачем. 01.03.2019 прокурор повідомив Держгеокадастр України про можливо виявлене порушення, а вже 11.03.2019 звернувся з позовом до суду. Тому Держгеокадастр не мав можливості у розумний проміжок часу відреагувати на повідомлення прокурора і здійснити відповідну перевірку. Представник ГУ Держгеокадастру у Полтавській області у судові засідання за головування судді В.Ф.Харченка не з`являвся, подавав клопотання про розгляд справи за відсутності представника ГУ із врахуванням відзиву на позов. Неявка у судове засідання представників ГУ Держгеокадастру у Полтавській області і ТОВ "ДВК-Агро" відповідно до ст. 223 ЦПК України не перешкоджають розгляду справи по суті. Вислухавши вступні слова і усні заяви та заперечення осіб, які брали участь у судових засіданнях, вивчивши письмові заяви по суті справи учасників справи, матеріали справи і надані до суду докази, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 12.12.2016 № 14255-СГ надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га земель с/г призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території П`ятигірської сільської ради Балаклійського району Харківської області. [PERSON] звернувся до ГУ Держгеокадастру у Харківській області із відповідною заявою від 29.11.2016. Згідно наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 24.04.2017 № 6697-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території П`ятигірської сільської ради Балаклійського району Харківської області; надано йому власність земельну ділянку площею 2,0 га ріллі, кадастровий номер 6320286000:03:000:0994 із земель с/г призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території П`ятигірської сільської ради Балаклійського району Харківської області. Лозівська місцева прокуратура Харківської області отримала 05.11.2018 копії вказаних документів від ГУ Держгеокадастру у Харківській області за його листом від 19.10.2018. 16.06.2017 державний реєстратор виконавчого комітету Лозівської сільської ради Харківської області М.Г.Юдіна зареєструвала за [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку на підставі згаданого наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1282691163202. 17.12.2018 за договором купівлі-продажу № 2465 [PERSON] продав вказану земельну ділянку [PERSON] , який за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області 44654906 від 17.12.2018 зареєстрований власником цієї земельної ділянки. Прокуратура Харківської області листом від 21.01.2019 № 05-34вих-19 повідомила прокуратуру Полтавської області про те, що [PERSON] двічі скористався правом на безоплатну приватизацію земельних ділянок, що свідчить про порушення закону ГУ Держгеокадастру у Полтавській області під час прийняття наказу від 26.10.2017 № 10955-СГ стосовно [PERSON] . Прокуратура Полтавської області листом від 29.01.2019 № 05/1-69вих19 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області з повідомленням про виявлення факту повторного отримання [PERSON] 26.10.2017 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га у Полтавській області після отримання 24.04.2017 земельної ділянки аналогічної площі і призначення у Харківській області. З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді просила ГУ надати завірені копії документації, що стали підставою для набуття [PERSON] у власність земельної ділянки кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області. ГУ Держгеокадастру у Полтавській області листом від 20.02.2019 № 7-16-0.3-1067/2-19 надав прокуратурі запитувані відомості і документи. Наказом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 25.01.2017 № 701-СГ надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га земель с/г призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області. [PERSON] звертався до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області із відповідною заявою від 10.01.2017. Висновком державної експертизи землевпорядної документації від 07.08.2017 № 2143, який 07.08.2017 було затверджено ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, встановлено, що проект в цілому відповідає вимогам законодавства, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно, погоджується при умові доопрацювання графічних матеріалів. Наказом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 26.10.2019 № 10955-СГ було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області; надано йому власність земельну ділянку площею 2,0 га ріллі, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094 із земель с/г призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області. 29.11.2017 державний реєстратор виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області С.Ю.Гарник зареєструвала за [PERSON] право власності на вказану земельну ділянку на підставі згаданого наказу ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1426154953245. Прокуратура Полтавської області листом від 22.02.2019 № 05/1-168вих19 звернулася до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі Держгеокадастр) з повідомленням, що [PERSON] за наказом ГУ Держгекадастру у Харківській області від 24.04.2017 № 6697-СГ отримав у приватну власність земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 6320286000:03:000:0994, для ведення особистого селянського господарства на території П`ятигірської сільської ради Балаклійського району Харківської області. Водночас пізніше [PERSON] за наказом ГУ Держгекадастру у Полтавській області від 26.10.2019 № 10955-СГ отримав у приватну власність земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області. Отже ГУ Держгеокадастру у Полтавській області неналежно перевірило підстави для надання [PERSON] земельної ділянки і порушило ч. 4 ст. 116 ЗК України щодо можливості передачі земельної ділянки безоплатно у власність громадян у межах норм один раз по кожному із видів користування. Прокурор просив повідомити чи здійснював Держгеокадастр перевірку за вказаним фактами, чи вживав заходів до скасування наказу ГУ Держгекадастру у Полтавській області від 26.10.2019 № 10955-СГ, просив надати висновок щодо законності вказаного наказу. Відтак перше звернення до Держгеокадастру України здійснено прокуратурою Полтавської області 22.02.2019, а не 01.03.2019. До цього відповідні перевірки здійснювала прокуратура Харківської області. Прокуратура Полтавської області листом від 01.03.2019 № 05/1-193вих19 звернулася до Держгеокадастру України з повідомленням про виявлений факт протиправного набуття [PERSON] у власність земельної ділянки кадастровий номер 5324584600:00:002:0094. Порушення земельного законодавства допущено з боку ГУ Держгеокадастру у Полтавській області. [PERSON], у свою чергу, також міг і повинен був знати про можливість один раз набути безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у межах 2 га. Прокуратура підготувала відповідний позов до суду і найближчим часом звернеться з ним до суду. Держгеокадастр листом від 25.03.2019 № 10-28-0.19-2756/2-19 повідомив Прокуратуру Полтавської області зокрема, що земельна ділянка кадастровий номер 6320286000:03:000:0994 17.12.2018 зареєстрована за [PERSON] , а земельна ділянка кадастровий номер 5324584600:00:002:0094 - за [PERSON] . Повторно набувши у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства [PERSON] порушив приписи ч. 4 ст. 116 ЗК України. Держгеокадастр є уповноваженим суб`єктом владних повноважень з питань дотримання земельного законодавства. Держгеокадастр доручив ГУ Держгеокадастру у Полтавській області вжити відповідних заходів реагування. Суд наголошує, що Держгеокадастр погодився із протиправним набуттям [PERSON] у приватну власність земельної ділянки, але також вказує на провину у цьому [PERSON] . Відповідно до ч. 1, 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно із ч. 4 ст. 23 вказаного Закону, зокрема, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Згідно пп. 251 ч. 4 вказаного Положення Держгеокадастр організовує та здійснює державний нагляд (контроль): за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності, у тому числі за: достовірністю інформації про наявність та використання земель; дотриманням вимог земельного законодавства в процесі передачі у власність земельних ділянок. Згідно пп. 5 п. 5 вказаного Положення Держгеокадастр з метою організації своєї діяльності надає територіальним органам методичну і практичну допомогу, проводить перевірки їх діяльності. Відповідно до п. 7 Положення Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Голова Держгеокадастру в межах повноважень, передбачених законом, організовує та контролює виконання в апараті Держгеокадастру та його територіальних органах Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України та наказів Мінагрополітики з питань, що належать до компетенції Держгеокадастру (п.п. 2, п. 11 Положення). Підстави представництва прокурором інтересів держави не оскаржено суб`єктом владних повноважень - Держгеокадастром України як центральним органом виконавчої влади, який, зокрема, організовує та здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням земельного законодавства в процесі передачі у власність земельних ділянок, у т.ч. протягом усього часу перебування справи на розгляді у місцевому суді. ГУ Держгеокадастру у Полтавській області не може звернутися з позовом саме до себе про скасування свого ж наказу. Це може здійснити, зокрема, Держгеокадастр України як центральний орган за наслідками контролю діяльності ГУ як свого територіального органу у Полтавській області. Відтак підстави представництва прокурором інтересів держави і звернення з позовом до суду і цій справі підтверджено. Доказом цього також є первинне залишення без руху позовної заяви прокурора, відсутність будь-якого письмового реагування у справі до суду від Держгеокадастру України і інтересах якого прокурор подав позов або ж здійснення ним будь-яких заходів із усунення виявленого порушення земельного законодавства з боку ГУ Держгеокадастру у Полтавській області протягом усього часу перебування справи на розгляді у місцевому суді. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Прийняття рішення про передачу у користування землі державної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Ч. 1 ст. 170 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачеє, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної, такому суспільному інтересу не відповідає. Відповідно до п. "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України (далі ЗК України) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з п. "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 га. Відтак, за змістом ч. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, проводиться один раз за кожним видом використання. Держгеокадастр України у своєму листуванні із прокуратурою Полтавської області, ГУ Держгеокадастру у Полтавській області у відзиві, а також [PERSON] погодилися із таким розумінням і значенням приписів ч. 4 ст. 116 ЗК України. Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; запобігання вчиненню дій, що порушують права; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 387 далі ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За змістом ст. 393 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Повернення спірної земельної ділянки державі відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі згаданих норм ЗК України, ЦК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Відтак, набуття 29.11.2017 [PERSON] безоплатно із державної власності за наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26.10.2017 № 10955-СГ земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області площею 2,0 га, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, під час попереднього набуття ним 16.06.2017 безоплатно із державної власності за наказом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 24.04.2017 № 6697-СГ земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території П`ятигірської сільської ради Балаклійського району Харківської області площею 2,0 га, кадастровий номер 6320286000:03:000:0994, порушує приписи ч. 4 ст. 118 ЗК України, та є свідченням незаконності наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26.10.2017 № 10955-СГ. Статтею 16 ЦК передбачено, зокрема, такі способи захисту цивільних прав як відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Отже [PERSON] незаконно набув земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094 у власність на території Семенівського району Полтавської області. Відтак суд повністю задовольняє первісний позов прокурора визнаючи незаконним і скасовуючи наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 26.10.2017 № 10955-СГ щодо передачі [PERSON] у власність вказаної земельної ділянки . Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. У пункті 7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Так, згідно із абзацами 1, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відтак в силу закону суд також визнає припиненим виникле у [PERSON] речове право власності на спірну земельну ділянку. Закон не ставить такий наслідок у залежність від належності чи не належності особі відповідного речового права на час ухвалення судом рішення про скасування документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію речового права власності. За договором купівлі-продажу № 200 від 09.04.2019 [PERSON] продав [PERSON] за 29000,00 грн земельну ділянку площею 2,0 га, кадастровий номер 5324584600:00:002:0094, для ведення особистого селянського господарства на території Наріжанської сільської ради Семенівського району Полтавської області. Продавець [PERSON] засвідчив у п. 3.1, 3.3 договору, що земельна ділянка вільна від будь-яких претензій третіх осіб, у спорі чи під забороною не перебуває. Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Ю.В.Шкляр зареєстровано право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку за номером 31093437 від 09.04.2019. Щодо останнього прокурор наголошував, що позов подано у березні 2019 року, а земельну ділянку [PERSON] продав трохи менше ніж через місяць після цього. Раніше [PERSON] , як орендодавець, передав вказану земельну ділянку в оренду на 7 років орендареві ТОВ "ДВК-Агро", номер запису про інше речове право 24247848 від 26.12.2017, що вчинено державним реєстратором виконавчого комітету Кременчуцької міської ради С.Ю.Гарник. У свою чергу [PERSON] , як новий власник, передав згадану земельну ділянку в іпотеку АТ "АКБ "Конкорд" за іпотечним договором № 443 від 07.02.2020, договором про внесення змін № 1 до іпотечного договору № 70.16.000055 від 07.02.2020; номер запису про обтяження 35391858 від 07.02.2020, номер запису про іпотеку 35391475 від 07.02.2020 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області М.Є.Суслова; реєстровий номер заборони на нерухоме майно 445; строк виконання основного зобов`язання 31.12.2021. Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Жодної із перелічених у ст. 388 ЦК України, які б унеможливлювали витребування спірної земельної ділянки у [PERSON] , як нового власника, у справі не встановлено. Відтак суд також задовольняє первісний позов прокурора у частині витребування у [PERSON] спірної земельної ділянки на користь держави і відмовляє у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку. З урахуванням змін адміністративно-територіального устрою України після місцевих виборів 25.10.2020 суд вказує у резолютивній частині рішення місцезнаходження спірної земельної ділянки на час її безоплатної передачі у власність [PERSON] (Наріжанська сільська рада Семенівського району Полтавської області) і на час постановлення рішення у справі про її витребування у [PERSON] (Оболонська сільська територіальна громада Кременчуцького району Полтавської області). Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах "Рисовський проти України" (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів-фізичних осіб критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. За змістом ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява № 4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). За змістом п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність є одними із загальних засад цивільного законодавства. Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності. Відтак, з урахуванням одночасного ініціювання [PERSON] отримання земельних ділянок у 4-х випадках, отримання ним позитивних рішень у двох випадках, не перевірки ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, у т.ч. за відомостями Державного земельного кадастру і Державного реєстру речових прав, можливого попереднього безоплатного отримання у власність [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, суд робить висновок про виникнення спору внаслідок неправильних дій таких сторін-відповідачів за первісним позовом і відповідно до ч. 1, 9 ст. 141 ЦПК України стягує з [PERSON] і ГУ Держгеокадастру у Полтавській області у рівних частинах на користь Полтавської обласної прокуратури фактично понесені нею витрати зі сплати судового збору по 1921,00 грн з кожного (3842,00 / 2). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України через відмову у задоволенні зустрічного позову понесені [PERSON] витрати зі сплати судового збору 840,60 грн покладаються на нього. Полтавською обласною прокуратурою 18.04.2019 сплачено судовий збір 960,50 грн із заяви про забезпечення позову, яку повернуто заявникові ухвалою суду від 14.08.2019 через недодержання заявником вимог ст. 151 ЦПК України. Полтавською обласною прокуратурою наразі не подано клопотання про його повернення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Outcome: approved