Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

05.03.2020 р. позивач Акціонерне товариство "Альфа-Банк" звернулося в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , в якому просило суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, яке належить АТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ "Альфа-Банк"), а саме: квартиру, загальною площею (кв.м): 81, житлова площа (кв.м): 50.9, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений постановою про арешт майна боржника та заборона на його відчуження, серія та номер: 45703910, виданою 30.05.2016 Корабельним ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області (нині - Корабельний відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)). Також просило суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ "Укрсоцбанк" правонаступником всього майна, майнових прав та обов`язків з 15.10.2019 р. є АТ "Альфа-Банк". Так, Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] укладений договір кредиту № 645/4-284. Між АКБ "Укрсоцбанк" та [PERSON] укладений іпотечний договір відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру загальною площею 81 кв.м, житловою площею 50,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 23.05.2019 р. право власності на вказане майно було зареєстроване за АТ "Укрсоцбанк" внаслідок невиконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Позивачу стало відомо, що постановою державного виконавця Корабельного ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області від 30.05.2016 р. про арешт майна боржника та заборони на його відчуження був накладений арешт на вказане нерухоме майно та заборона на його відчуження. Внаслідок зазначених дій третіх осіб позивач не може реалізувати належне йому на праві власності майно у виді вказаного житлового будинку, через що він був змушений звернутись в суд з названим позовом. Ухвалою суду від 07.04.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Копія ухвали невідкладно направлена сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачам. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином та своєчасно, про що свідчать наявні у справі поштові конверти та повідомлення. Однак, заяву про участь у судовому засіданні не подали, відзиву на позовну заяву не надіслали. Представник третьої особи - Корабельний відділ ДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без участі представника на підставі наявних доказів. Представник третьої особи - Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області ПМУМЮ (м. Одеса) в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином однак, про причини своєї неявки суду не повідомив. Частина четверта статті 223 ЦПК України роз`яснює про наслідки неявки в судове засідання учасника справи: у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 17.06.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та [PERSON] укладений договір кредиту № 645/4-284, згідно з умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 20 500,00 доларів США зі сплатою 14% річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 16.06.2018 р. Згідно з п. 1.3 та п.п. 1.3.1 названого договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань перед кредитором за цим договором щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора за договором, кредитор уклав з майновим поручителем: договір іпотеки 4-кімнатної квартири, заставною вартістю 413 140,00 грн., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить на праві приватної власності [PERSON] . В той же день, 17.06.2008 року, між АКБ СР "Укрсоцбанк" та [PERSON] , який є майновим поручителем за зобов`язаннями [PERSON] , укладений іпотечний договір, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 81,0 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З названого іпотечного договору вбачається, що іпотекодавець ( [PERSON] ) передав в іпотеку іпотекодержателю (АКБ СР "Укрсоцбанк") у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов`язання наступне нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на майно, що належало [PERSON] накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження серії та номер: 45703910 від 30.05.2016 р. державного виконавця Корабельного ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ в Миколаївській області. Згідно з відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 23 травня 2019 р. власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 81,0 кв.м, житловою площею 50,9 кв.м визначене Акціонерне товариство "Укрсоцбанк", код ЄДРПОУ: 00039019. Рішенням № 5/2019 єдиного акціонера Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" від 15.10.2019 р. був затверджений Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків Акціонерного товариства "Укрсоцбанк" виникає у Акціонерного товариства "Альфа-Банк" з дати, визначеної у Передавальному акті, а саме - з 15 жовтня 2019 року. Згідно з приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватись об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Непорушність права власності регулюється ст. 321 ЦК України та передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Статтею 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що пріоритет обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Наведене кореспондується і з положеннями ст. 18 Закону України "Про заставу". Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначений у главі 4 Закону України "Про виконавче провадження". Згідно з частиною 1 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 ЗУ "Про виконавче провадження" в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Відповідно до частин третьої та четвертої статті 54 «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленного майна. Частиною 4 статті 54 ЗУ "Про виконавче провадження" (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право заставодержателя звернутися до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку". Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України "Про іпотеку". Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. При цьому за змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Тобто законом встановлено спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України "Про іпотеку", статей 328, 335, 376, 392 Цивільного кодексу України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Наявність арешту на спірне майно перешкоджає позивачу реалізувати своє право, оскільки обтяжене майно не може бути відчужене. В інший спосіб, крім пред`явлення до суду вимоги про звільнення майна з-під арешту, позивач не може захистити своє право на спірне майно. Накладення арешту на квартиру, що є предметом іпотеки, порушує права позивача як іпотекодержателя, у зв`язку з чим спірна квартира підлягає звільненню з-під арешту, накладеного органом ДВС. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Такий висновок суду, зроблений по даній справі, повністю узгоджується з висновками, що зроблені Великою Палатою Верховного Суду у справі № 388/1118/16-ц . Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі розмірі 2102,00 грн.

Outcome: approved