Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

[PERSON] 01.09.2017р. звурнулась до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про визнання права власності за позивачем на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та встановлення порядку користування квартирою, оскільки вказане нерухоме майно було придбано під час перебування у шлюбі з відповідачем. Крім того, відповідач без згоди позивача розпорядився автомобілем марки БМВ та не повідомляє про його місцезнаходження. У зв`язку з припиненням фактичних шлюбних відносин та розірванням шлюбу позивач пропонувала відповідачу поділити майно, набуте за період шлюбу між ними, однак відповідач не визнає прав позивача на вказане майно, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майно підписано саме ним, а не обома. Крім того, відповідач створив нестерпні умови для проживання позивача з 19-літнім сином [PERSON] , змусивши їх проживати в одній кімнаті, оскільки в одну з кімнат вселив свою матір та не дає користуватись ізольованою житловою кімнатою, змусивши позивача винаймати житло. Після надходження цивільної справи, суддю Шепітка І.Г. визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України. У зв`язку відстороненням від здійснення правосуддя судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка І.Г. у провадженні якого знаходилася вищевказана справа, 29.01.2020р. здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями автоматизованою системою документообігу відповідно до ст.ст.14,33 ЦПК України, 30.11.2020 р. отримано справу з цивільної канцелярії. 31.01.2020р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 13.05.2021р. в інтересах позивача [PERSON] адвокатом Вдовіченко Галиною Миколаївною подано заяву про залишення без розгляду позову в частині вимог про встановлення порядку користування квартирою через не можливість оплати позивачем вартості проведення експертного дослідження та її розгляд просила проводити у її відсутності. 17.05.2021р. судом залишено без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про встановлення порядку користування квартирою. Позивач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про розгляд справи за відсутності позивача та її адвоката, в якій позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач будучи обізнаним про знаходження в провадженні суду даної справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не надсилав, неодноразово викликався в судові засідання, судові повістки за адресою реєстрації не отримує, у зв`язку із чим, на підставі п.4 ч.8 ст.128, п. 2 ч. 1 ст. 131 ЦПК України вважається повідомленим про розгляд справи. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином повідомлених учасників справи. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України, складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до положень ст.ст.280,281 ЦПК України, суд з письмової згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що сторони уклали шлюб 27.09.1997 року у відділі реєстрації актів громадянського стану Ширяївського району Одеської області, актовий запис №57 (а.с.19). 29.06.2000 р. відповідач [PERSON] уклав договір купівлі- продажу квартири [ADDRESS] , яка складається в цілому з 3-х кімнат, житловою площею 39,2 кв.м, корисною площею 66,0 кв.м., інвентаризаційна оцінка квартири -23635 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстровано в реєстрі за №1384 (а.с.20). 13.10.2016 р. рішенням Суворовського районного суду м.Одеси шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 27.09.1997 року відділом РАГС Ширяєвського району Одеської області, актовий запис № 57 - розірвано, справа №523/6534/16-ц. Рішення набрало законної сили 25.10.2016р. (а.с.19). Відповідно до вимог ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири укладено 29.06.2000р., тому до виниклих правовідносин щодо поділу квартири застосовуються норми КпШС України. Так, за нормами ст. 22 КпШС України майно,\~нажите \~подружжям \~за \~час \~шлюбу,\~ є\~ його\~ \~спільною сумісною\~ власністю.\~ Кожен\~ з\~подружжя має\~рівні права\~володіння,\~користування і\~розпорядження цим\~майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За частиною першою ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпІПС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Відповідно до ч.2 ст.12 Закону України «Про власність», який був чинним на час виниклих правовідносин, громадянин набуває право власності на майно одержане внаслідок укладення угод не заборонених законом. Відповідно до ст.16 Закону майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України . Згідно до ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. \~ \~ \~ \~ Відповідно до\~ ст.391 ЦК України, власник\~\~майна\~\~має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ч.3 ст.358 ЦК України). Як визначено ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1\~ст. 70 СК України). Таким чином норми сімейного законодавства, які встановлюють підстави та механізм поділу спільного майна подружжя, припускають існування факту спільної сумісної власності дружини і чоловіка в рівних частках, доки не доказано інше кимось із подружжя, а відтак обов`язок доказування щодо спростування факту спільної сумісної власності подружжя законом покладається на того з подружжя, хто це заперечує. Враховуючи вказані норми та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що квартира є спільним майном подружжям, оскільки придбана в період шлюбу. Виходячи із рівності часток подружжя, сторони є співвласниками вказаного майна в рівних частинах, тобто по 1/2 частині. Отже, позовні вимоги про визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Приймаючи до уваги обсяг задоволених вимог, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600 (2240-640) грн.

Outcome: approved