Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсними договору №01485 від 18.07.2013 року та договору №01485/13 від 18.07.2013 року, а також додатків №1 та №2 до вказаного договору №01485/13 від 18.07.2013 року, які були укладені між нею та відповідачем ТОВ «ЕкономКомфорт», а також стягнути з останнього на її користь 7 913,76 грн. Під час розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача на її користь 8 512,41 грн. (а.с. 20). Свої вимоги [PERSON] мотивує тим, що вказані договори і додатки до них не відповідають вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять несправедливі умови щодо встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом відповідача, і вимогам ст.19 указаного Закону, якими заборонена нечесна підприємницька практика, що вводить споживача в оману, зокрема така, як утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, оскільки можливість надання позивачці позики передбачена за рахунок залучення коштів інших учасників ТОВ «ЕкономКомфорт». Окрім цього, на думку позивачки, відповідач не має повноважень на здійснення господарської діяльності по наданню фінансових послуг. Справа неодноразово перебувала на розгляді у судах різних інстанцій, так ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року скасовано в частині відмови у позові [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт" про визнання недійсним договору №01485 від 18 липня 2013 року в цій частині направлено на новий розгляд. При цьому судом касаційної інстанції було вказано, що викладений у рішеннях судів попередніх інстанцій висновок про відсутність підстав для задоволення позову у частині визнання недійсним договору від 18 липня 2013 року №01485 є передчасним через те, що судами не враховані положення п. 7 ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" в частині ненадання відповідачем у межах договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору з боку позивача. Також судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки діям відповідача як адміністратора за оскаржуваним договором №01485/13 від 18.07.2013 року, які можуть свідчити про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів"). Позивачем [PERSON] подано заяву про розгляд справи у її відсутність; позов підтримала з підстав, зазначених в ньому; проти прийняття судом заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином; про причини неявки суду не повідомив; належних доказів щодо поважних причин відсутності у судовому засіданні останнім до суду не подано. В раніше надісланих письмових запереченнях відповідачем вказано на необґрунтованість позову, оскільки підприємницьку діяльність щодо залучення коштів громадян для придбання товарів у групах здійснюється ним відповідно до чинного законодавства. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають зобов'язальному праву. Судом встановлено, що 18 липня 2013 року між сторонами було укладено договір №01485, згідно якого відповідач взяв на себе зобовязання за плату забезпечити дбайливе оформлення Договору про участь у програмі для позивачки з дотриманням вимог чинного законодавства та надання інформаційні, консультаційні, розяснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі [PERSON]С у програмі. За надання вказаних послуг за договором відповідачка зобовязалася сплатити позивачу 5600 грн. (а.с. 6). Цього ж дня між сторонами також було укладено договір №01485/13, у відповідності до якого відповідач за згодою позивачки, зобовязується вчинити за плату та за рахунок останньої певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку №1 до договору, а саме надати 80000 грн. (а.с. 8). Окрім цього, вказаним додатком визначено, що за надані кошти позивачка повинна повернути позивачу, шляхом здійснення 180 платежів в сумі 444,44 грн., та сплатити адміністративні витрати, які становлять 120 грн. (а.с. 9). Також судом встановлено, що в рамках вищевказаних договорів позивачка сплатила ТОВ «ЕкономКомфорт» 8512 грн. 41 коп., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 15, 16, 23-25). Зі сторони відповідача будь-яких зобовязань не виконано, а саме: не надано жодних послуг, зазначених в договорах, та не надано позики в сумі 80000 грн. Зі змісту вказаних договорів, додатку № 2 до договору №01485/13 від 8.07.2013 року вбачається, що програма «ЕкономКомфорт» базується на створенні груп учасників метою яких є придбання бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику з розстроченням платежу на досить тривалий час у порядку та на умовах, передбачених договором та цими умовами, адміністратором якої є ТОВ «ЕкономКомфорт». Згідно програми адміністратором є юридична особа, яка за дорученням, в інтересах та за рахунок учасника здійснює певні дії, визначені договором та умовами програми, для досягнення взятих на себе сторонами зобов'язань. Адміністратор з метою виконання договірних зобов'язань створює та адмініструє самофінансувальну групу учасників програми, за що останніми за такі послуги сплачуються адміністративні витрати. Згідно із п.7 ч.1 ст.15 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити зокрема дату виготовлення. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах. З огляду на те, що ТОВ «ЕкономКомфорт» є адміністратором програми, з ним позивачем укладено договори по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договорів про надання послуг щодо забезпечення їх дбайливого оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі може свідчити про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, судом встановлено, що оспорювані [PERSON] договори в силу невідповідності вищевказаним нормам закону є недійсними. Оскільки згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, суд стягує з відповідача на користь позивачки сплачені останньою кошти на виконання згаданих договорів в сумі 8512 грн. 41 коп. Окрім цього, у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави 229 грн. 40 коп. судового збору.

Outcome: approved