Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання пунктів кредитного договору недійсним та просив суд визнати недійсними пункти 1.1, 3.3.15 Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06.09.2017 року з додатковими угодами, який укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06.09.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір кредиту № 120/07-ІК/012, відповідно до умов якого банк зобов`язався надавати позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 16000,00 швейцарських франків, зі сплатою 10,0 процентів. Кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 05.09.2017 року. В подальшому між сторонами укладались додаткові угоди до кредитного договору та вносились до нього зміни. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ «Уксоцбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №120/07-13/02 від 06.09.2017 року. Посилаючись на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зазначив, що пунктами 1.2 Розділу №1 Кредитного договору передбачено, що кредит надається Позичальнику на наступні цілі: реконструкція нерухомого майна квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, позивач у позові вказав, що ні в кредитному договорі, ні в додатках до нього не визначалась реальна відсоткова ставка та абсолютне значення здорожчання кредиту, не проінформовано споживача про тип відсоткової ставки, тому під час укладення кредитного договору з додатками, Позивач виходив з того, що він буде сплачувати 10,00 % за користування кредитом. Однак, перевіривши детальний розпис сукупної вартості кредиту за Кредитним договором, вбачається, що реальна відсоткова ставка за користування кредитом згідно Кредитного договору є значно вищою. Також позивач зазначив, що банк порушив умови кредитного договору та не надав йому 16000,00 швейцарських франків, через їх відсутність у банку йому надали в гривні, чим на думку позивача ввили його в оману. Крім того, пунктами 3.3.15 кредитного договору та додаткових договорах до кредитного договору встановлюються додаткові тарифи за видачу готівкових коштів, ведення кредитної справи, за відкриття поточного рахунку, зміну кредитного та іпотечного договорів, однак, під час укладення вказаного кредитного договору діяла заборона на надання та отримання споживчих кредитів саме в іноземній валюті, але банки не було позбавлено права надати, а позичальників отримати споживчий кредит в іноземній валюті, але банки не було позбавлено право надати, а позичальників отримати споживчий кредит у гривнях із визначенням сум платежів за кредитом в еквіваленті іноземної валюти, але в зазначеному кредитному договорі зазначено суму лише у швейцарських франках, жодного посилання на еквівалент в національній валюті немає. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд його задовольнити. Ухвалою суду від 18 вересня 2018 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження. 28 листопада 2018 року від представника відповідача ПАТ «Уксоцбанк» - Курдюмова М.М. до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій представник відповідача зазначив, що сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору та уклали його 06.09.2007 року, тобто на час подачу позову, строк позовної давності, щодо визнання недійсним договору сплинув. (а.с.36) 24 січня 2019 року від представника позивача [PERSON] [PERSON] до суду надійшли заперечення стосовно заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, в яких представник позивача зазначила, що копія заяви на видачу готівки №01-03 від 06.09.2017 року була надана відповідачем лише 12.06.2018 року в судовому засіданні апеляційного суду по справі №210/5460/15-ц. В вказаній заяві вказується дві суми в гривнях та швейцарських франках, з даної заяви не зрозуміло, з яких саме підстав банк вирішив видавати кредит в національній валюті. Відповідно до вимог ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. 253-255 ЦК України. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу яка його порушила.(а.с.43) Крім того, 24 січня 2019 року від представника відповідача до суду надійшли пояснення в яких останній наполягав на застосування строків позовної давності. Крім того стосовно визнання окремих пунктів кредитного договору недійсним зазначив, що шляхом підписання кредитного договору позивач фактично був повідомлений банком в письмовому вигляді про сукупну вартість кредиту та повну інформацію про умови кредитування, також, позивач був обізнаний щодо умов виконання своїх зобов`язань перед банком, усвідомлював їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мав. (а.с.44-48) Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року здійснено заміну сторони відповідача Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» у порядку процесуального правонаступництва, шляхом покладення всіх процесуальних прав та обов`язків у цій цивільній справі на залучену особу Акціонерне товариство «Альфа Банк». (а.с. 153) Ухвалою суду від 05 березня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. (а.с.175) Присутній у судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Альфа Банк» у судовому засіданні присутній не був, однак, поза межами судового засідання 18 вересня 2020 року подав до суду клопотання про розгляд справи без участі відповідача, просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі, у зв`язку з пропуском строків позовної давності. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 статті 12\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи, судом встановлено, що 06 вересня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачем - [PERSON] укладено Договір кредиту №120/07-ІК/012, відповідно до якого, останній отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 16000,00 швейцарських франків, зі сплатою 10,0% річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 05 вересня 2017 року. Кредит надавався Позивачу для реконструкції нерухомого майна - квартири (а.с.8-11). Пунктом 1 Кредитного договору №120/07-ІК/012 від 06 вересня 2007 року, укладеного між сторонами передбачено, що позичальник (відповідач) за користування кредитними коштами мав сплачувати проценти з розрахунку 10,0% річних (а.с.8). Пунктом 1.1.2 вказаного Договору визначено порядок та графік погашення суми основної заборгованості та затверджено сторонами, кінцевий строк повернення кредитних коштів - не пізніше 05 вересня 2017 року (а.с.9). Всі ці істотні умови містяться в договорі кредиту, і позивач погодився з ними, підписавши договір. 24 лютого 2010 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та позивачем [PERSON] укладено Додаткову угоду №1 про внесення змін до Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06.09.2007 року, відповідно до п.1.1. якої заборгованість, станом на 24 лютого 2010 року, становить 12399,28 швейцарських франків, та встановлено новий графік заборгованості. Інші умови залишились без змін (а.с.12-13). 11 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та позивачем [PERSON] укладено Договір про внесення змін №3 до Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06 вересня 2007 року, відповідно до п.2.1. якого заборгованість, станом на 11 червня 2014 року, становить 6837,87 швейцарських франків. Інші умови залишились без змін (а.с.14-16). Крім того, 11 червня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та позивачем [PERSON] укладено Додаток №1 до Договору про внесення змін №3 до Договору кредиту №120/07-ІК/012 від 06 вересня 2007 року, відповідно до якого визначено новий графік заборгованості. Інші умови залишились без змін (а.с.17). Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до\~ч.5,\~6,\~7,\~8,\~9\~вказаної Статті\~передбачено,\~якщо положення договору\~визнано несправедливим,\~включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до\~ч.\~7,\~8,\~9\~вказаної Статті,\~положення,\~що було\~визнане недійсним,\~вважається таким\~з моменту\~укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в\~результаті застосування\~умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має\~право на\~відшкодування збитків,\~завданих йому\~виробником (виконавцем,\~продавцем),\~у зв`язку\~з використанням\~останнім переваг\~свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Згідно з п.7 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.2009\~року №9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 14 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті 215, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.\~204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 215\~ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно пункту 20 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.2009\~року №9\~"Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до статті 19\~Закону України\~"Про\~захист прав\~споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1статті 19\~вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У частині 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що була чинною на момент укладення оспорюваного кредитного договору, передбачено перелік інформації, про яку споживача повинен повідомити кредитор перед укладенням договору. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що перед підписанням кредитного договору позивачу надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності до частини 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Так, матеріалами справи підтверджено, що в кредитному договорі, який підписав Позивач, зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як Законом України "Про захист прав споживачів", так і Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в тому числі і щодо валюти кредитування. Банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем кредитного договору. Зокрема, умовами договору визначена сума мінімально необхідного платежу на повернення кредитних коштів та розмір відсотків, які необхідно сплачувати щомісяця та сукупна вартість щомісячного платежу необхідного для погашення кредитних зобов`язань. У разі незгоди позивача з умовами кредитного договору або відсутності, на його думку, будь-яких додаткових умов договору, він мав можливість звернутися до Банку за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до договору. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Таким чином, доводи позову щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення та введення позивача в оману, спростовуються встановленими у справі обставинами. Крім того, слід зазначити, що в укладеному між сторонами кредитному договорі позивач засвідчив своїм підписом кожний його аркуш, тобто він при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору. У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяв кредит та зобов`язався повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов. Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними будь-яких пунктів оспорюваного договору, оскільки, оспорюваний договір підписаний сторонами, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу необхідні відомості, що передувало укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Тобто, на момент підписання вказаного Договору кредиту та отримання кредитних коштів, саме на таких умовах, які були запропоновані кредитором (Банком), Позивача влаштовували у повному обсязі усі умови, а після того, як виникли труднощі щодо сплати боргу перед кредитором (Банком), Позивач вибрав спосіб захисту саме подання до суду позовної заяви про визнання пунктів кредитного договору недійсним. Враховуючи вищевикладені обставини справи та наявні матеріали, суд вважає, що умови спірного договору кредиту, не суперечать положенням Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» у його редакції, яка діяла на момент укладання такого договору. Зазначений висновок повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 02 грудня 2015 року в справі № 6-1341цс15. Щодо доводів позивача та його представника про неотримання позичальником кредитних коштів у розмірі та валюті, які зазначені у Договорі кредиту №120/07-ІК/012 від 06 вересня 2007 року, суд зазначає, що вказані доводи були предметом розгляду у судді апеляційної інстанції та визнанні необґрунтованими. Представник Відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів\~№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»(далі Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним. З урахуванням наведеного, враховуючи, що [PERSON] був обізнаний із текстом підписаного договору, зокрема, із пунктом 1.1, 3.3.15 його умов ще з 06 вересня 2007 року, суд дійшов висновку про відмову у позові внаслідок спливу позовної давності, оскільки про її застосування заявлено відповідачем під час розгляду справи. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed