Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

У листопаді 2012 року позивач звернувся до суду із позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив те, що відповідно до укладеного кредитного договору №DNU0GA00001598 від 21 березня 2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 75000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 березня 2018 року. У порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, у результаті чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 23 листопада 2012 року складає 82765,75 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 березня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем було укладено договір іпотеки №DNU0GA00001598, згідно якого відповідач надав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 83,30 кв.м., житловою площею 49,40 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] що належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищезазначеному будинку, а також стягнути з відповідача судові витрати..(а.с. 6-8) Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" посилається на порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення районного суду та задоволення апеляційної скарги у повному обсязі Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При встановлені фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 березня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNU0GA00001598, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 75000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом кінцевим терміном повернення 21 березня 2018 року (а.с. 11-12). Банк свої зобов'язання щодо надання позичальнику кредиту виконав у повному обсязі, що підтверджується ордером розпорядження №DNU0GA00001598 від 21 березня 2008 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 15), однак позичальник свої зобов'язання по повернення кредиту згідно графіку погашення кредиту (а.с. 13) не виконував, у результаті чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 23 листопада 2012 року складає 82765,75 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 23 листопада 2012 року складає 661298 грн. 30 коп., та скаладається з наступного: заборгованості за кредитом - 74617,45 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 3858,32 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 58,08 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 260,87 доларів США, штрафу (фіксована частина) - 31,29 доларів США, штрафу (процентна складова) - 3939,74 доларів США (а.с. 5-6). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 березня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено договір іпотеки №DNU0GA00001598 (а.с. 16-17), згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок, загальною площею 83,30 кв.м., житловою площею 49,40 кв.м., розташований за адресою:[ADDRESS], що належить йому на праві власності на підставі договору дарування № Б/Н від 04 серпня 2006 року. Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 541360 грн. 00 коп. Згідно зі ст. 526 ЦПК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання, а одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідність до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1. ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 38 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю продати предмет іпотеки третій особі, якщо зазначена умова буде відображена в рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також передбачено право іпотекодержателя, на підставі рішення суду продати предмет іпотеки будь-якій третій особі покупцеві шляхом укладання в подальшому договір купівлі-продажу. Суд першої інстанцій прийшов до висновку, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] який є предметом іпотеки за договором іпотеки №DNU0GA00001598 від 21 березня 2008 року та виступає як забезпечення зобов'язань відповідача за кредитним договором № DNU0GA00001598 від 21 березня 2008 року,використовується позичальником як постійне місце проживання; згідно інформаційної довідки Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції (а.с. 209-210) у відповідача [PERSON] немає у власності іншого нерухомого житлового майна; загальна площа даного будинку складає 83,30 кв.м., тобто не перевищує 250 кв.м. Згідно вимог п.1 ч.1 Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03 червня 2014 року, суд вважає, що на даний предмет іпотеки не може бути звернуто стягнення, тому у задоволені позивних вимог слід відмовити. З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можливо, оскільки з 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язання громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умовами, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно ;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250кв.м для житлового будинку. Також, колегія суддів враховує, що за наявності загальних правових підстав для примусового стягнення на належне відповідачам майно таке стягнення підлягає зупиненню в порядку, визначеному ст. 217 ЦПК України, на час дії Закону, за наявності наступних обставини: іпотечне майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умовами, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Таким чином, враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням процесуальних і матеріальних норм права, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення задовольнивши частково позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк". .

Outcome: partial