Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Законний представник неповнолітнього позивача [PERSON] - [PERSON] , звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за заповітом після смерті його прабаби- [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться в [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликаються на те, що [INFO] померла прабаба позивача - [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина, до якої, серед іншого, входить на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться в [ADDRESS] . На випадок своєї смерті померла склала заповіт, згідно із яким все належне їй майно заповіла позивачу. Відтак, позивач як єдиний спадкоємець за заповітом та у зв`язку із відмовою від належної обов`язкової частки у майні [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , проте отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину спадкового майна, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, оформлених належним чином. Вказана відмова позбавляє позивача можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому останній змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Законний представник позивача - [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити. Представник відповідача Новострілищанської селищної ради-Козяр Г. подала заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності представника громади, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У судовому засіданні встановлено та підтверджується витягом з погосподарської книги с. Кнісело Жидачівського району Львівської області № 13224 від 14.08.2018 року, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться в [ADDRESS] відносився до категорії "колгоспний двір" головою якого була [PERSON] , [INFO] ( арк. справи 16). Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування " відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, які знаходяться в [ADDRESS] дійсно на праві власності належав - [PERSON] . У судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] , у віці 97 років, в с. Кнісело Жидачівського району Львівської області, померла [PERSON] , про що 02 квітня 2018 року зроблено відповідний актовий запис №18 та виконавчим комітетом Новострілищанської селищної ради Жидачівського району Львівської області, від 02 квітня 2018 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (арк. справи 11). Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 01 грудня 2017 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: "все моє майно, де б воно не знаходилось і в чім би воно не заключалось, і взагалі все те, що буде належати мені на день моєї смерті і на що я по закону буду мати право заповідаю [PERSON] ". Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований ( арк. справи 12). Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Так, із Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №52446685 від 27.06.2018 року, який сформований приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Кострур О.М. встановлено, що 27.06.2018 року заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ( арк. справи 14). Разом з тим, постановою приватного нотаріуса Жидачівською районного нотаріального округу №88/01-16 від 03 листопада 2018 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього, оформлених належним чином (арк. справи 22). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; те, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідач позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані в справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Outcome: approved