Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до Краснянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа: Тячівська державна районна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначила, що [INFO] помер її чоловік, який побудував житловий будинок в [ADDRESS]. Після смерті чоловіка вона залишилася проживати у вищезазначеному будинку, тобто фактично вступила у володіння спадковим майном, однак не оформила право власності на нього. На даний час вона бажає оформити право власності на житловий будинок, однак це унеможливлюється через відсутність свідоцтва про право власності на нього, а тому просить у судовому порядку визнати її власником житлового будинку з надвірними спорудами в [ADDRESS], Тячівського району. Представник позивача Марич І.Ю. в судове засідання не з'явився, однак подав заву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача Краснянської сільської ради в судове засідання не з'явився, однак подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає. Представник Тячівської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти позову не заперечує . Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] одружилися 05 лютого 1957 року (а.с.5). Із свідоцтва про смерть [PERSON] вбачається, що він помер [INFO] (а.с.6). Згідно дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку від 06 жовтня 1961 року, виконком Тячівської районної ради депутатів трудящих дозволив [PERSON] проводити будівництво житлового будинку на ділянці в [ADDRESS], виділеній рішенням виконкому Дубівської сільської ради від 25 квітня 1960 року № 22, площа забудови 0,07 га (а.с.7). Із акту про виділення земельної ділянки від 28 квітня 1960 року та схеми забудови присадибної ділянки вбачається, що [PERSON], на підставі рішення виконкому Дубівської сільської ради від 25 квітня 1960 року № 22, виділено в натурі земельну ділянку, площею 0,07 га, для будівництва житлового будинку (а.с.8, 9). Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, інвентаризаційна вартість житлового будинку [ADDRESS], складає 373 610 грн. (а.с.10-14). Із листа Тячівської державної нотаріальної контори № 1361 від 15 грудня 2015 року вбачається, що оформити свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] не можливо у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.15). Згідно копії паспорту [PERSON], остання з 22 грудня 1992 року зареєстрована в [ADDRESS] (а.с.16). Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимоги та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані ЦК України 1963 року та ЦК України. Виникнення права власності на житловий будинок [ADDRESS] у [PERSON] регулювалось зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5. Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно до ч.1 ст.529 ЦК України, в редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. В силу ст. 548 ЦК України, в редакції 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Тому, суд вважає, що [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] Закарпатської області, а відповідно, після його смерті, у його спадкоємців, виникло право на спадкування на належну їм частку вищезазначеного будинку. Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як видно з представлених доказів, будинок знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, є зареєстрованим в Тячівському РПТІ, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України). Крім того, згідно ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. А у відповідності до п.9 ч.1 ст.27 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що невизнане право позивача, з врахуванням вимог ст.ст. 548, 549 ЦК України 1963 року, підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на спадкове майно. Судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: approved