Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 січня 2015 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Малолітню дочку [PERSON], [INFO], залишено проживати з позивачкою. З [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки. Незважаючи на це, дитина перебуває виключно на утримані позивачки, оскільки присуджені аліменти відповідач не сплачує. Відповідач дитину не бачить та не спілкується з нею, участі в її духовному та фізичному вихованні не приймає, життям дочки не цікавиться, не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, та взагалі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. За таких умов позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить суд його задоволити. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила суду про обставини, що описані вище. Додала, що [PERSON] останній раз бачив доньку в липні 2016 року. Матеріально утримувати доньку не допомагає, не телефонує, справами [PERSON] не цікавиться. Позивачка підтримує висновок служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. В судовому засіданні представник служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради (як органу опіки та піклування) позов підтримала та пояснила, що [PERSON] разом з матір'ю проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Разом з ними проживає чоловік позивачки - [PERSON] та їх спільна донька. В квартирі створені належні умови для повноцінного проживання, виховання та розвитку малолітньої дочки. Під час бесіди з малолітньою [PERSON] встановлено, що татом вона вважає [PERSON]. Пояснила, що він купує їй всі речі та іграшки, привозить подарунки. [PERSON] вона бачила лише на фотографіях, вказала, що це другий тато, але він поганий тому, що не приходить. [PERSON] з 01.09.2015 є вихованкою ДНЗ № 11. Відповідно до характеристики з закладу на малолітню встановлено, що батько, [PERSON], не приводить і не забирає дитину із закладу, не відвідує батьківські збори, не бере участі у житті групи та не здійснює фінансові платежі в ДНЗ. Питання про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON] розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 14 лютого 2018 року. Комісія з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, прийняла рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON], [INFO]. Зважаючи на це просить суд задовольнити заявлений позов. Відповідач не з'явився в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи на офіційному сайті Судова влада, що підтверджується витягом з сайту. Така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі, відзив на позов до суду не подав, тому судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивачка проти такого вирішення справи не заперечує. Судом приймається до уваги, що за положеннями статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, та, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дочку [PERSON], [INFO]. Позивачка покликається на те, що дитина перебуває виключно на її утримані. Присуджені аліменти відповідач взагалі не сплачує. Дитину відповідач не бачить та не спілкується з нею, участі в її духовному та фізичному вихованні не приймає, життям дочки не цікавиться, не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, та взагалі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до висновку органу опіки і піклування від 19.02.2018 року, який підтримала представник служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради (як органу опіки та піклування), вважають за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON], [INFO], оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та не цікавиться її подальшою долею. При прийнятті рішення суд зважає на наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Обов'язки та права батьків щодо виховання дитини є основними серед всього комплексу батьківських прав та обов'язків, які закріплені сімейним законодавством. Всі інші права та обов'язки батьків щодо їхніх дітей покликані забезпечувати належне виконання батьками свого основного обов'язку - виховувати дитину. Стаття 150 СК України визначає, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Батьки зобов'язані також піклуватися про фізичний розвиток дитини, який, в свою чергу, тісно пов'язаний зі здоров'ям дитини. Обов'язку батьків піклуватися про духовний розвиток дитини кореспондує право дитини на духовний розвиток, яке включає в себе: право на освіту; право на прояв своїх здібностей; право на свободу світогляду і віросповідання; право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Таким чином, батьки мають сприяти одержанню дитиною належної освіти, прояву нею своїх здібностей, розширенню її світогляду, її самовизначенню щодо сповідання певної релігії або не сповідання ніякої, її зайняттям літературною, художньою, науковою, технічною творчістю. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач не виконує положення ст. 150 СК України, положення інших законодавчих актів щодо обов'язків з виховання та утримання дитини. Стаття 164 СК України передбачає підстави для позбавлення судом батьківських прав батьків щодо їх дітей, і такі обставини знайшли своє підтвердження при розгляді справи. Суд дійшов висновку, що заявлений позов про позбавлення батьківських прав підлягає до задоволення, оскільки він є обґрунтованим і доведеним. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved