Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] (далі - заявник) звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті її сина - [PERSON], який помер на тимчасово окупованій території України. Свою заяву мотивує тим, що [INFO] у м. Макіївка Донецької області, яке на теперішній час є тимчасово окупованою територією України, помер її син - [PERSON], однак, заявник не має можливості зареєструвати факт смерті та отримати свідоцтво про смерть свого сина українського зразка, оскільки документи, що підтверджують такий факт видані нелегітимними органами, які утворені «Донецькою Народною Республікою» та фактично діють на території м. Макіївка Донецької області. Заявник в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала клопотання, в якому просить справу розглянути за участі її представника, просила задовольнити заяву в повному обсязі. Представник заявника в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, визначених у заяві. Представник заінтересованої особи - Чернігівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення заяви не заперечувала. В судовому засіданні були досліджені в якості доказів: копія паспорта заявника [PERSON], серії [NUMBER], виданого 28.11.2000 Центрально - Міським РВ Макіївського МУУМВС України в Донецькій області, копія свідоцтва про народження [PERSON], серії [NUMBER] виданого 19.05.1959, (на мові оригіналу) "Центрально -городским РайЗагсом г. Макеевка", копія свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON], серії [NUMBER] виданого 04.01.1982, копія свідоцтва про смерть [PERSON], серії [NUMBER], виданого 06.01.2018 (на мові оригіналу) "Макеевским городским отделом записи актов гражданского состояния Государственной Регистрационной Палаты Министерства юстиции Донецкой Народной Республики", копія довідки про причини смерті [PERSON] № 27 від 06.01.2018, копія паспорта [PERSON], серії [NUMBER], виданого 27.11.2000 Центрально- Міським РВ Макіївського МУ УМВС України в Донецькій області, довідка № 1984 від 15.05.2015, видана виконавчим комітетом Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] помер [INFO] від гострого трансмурального інфаркту нижньої стінки міокарда, про що свідчить довідка про причини смерті № 27 від 06.01.2018, видана на мові оригіналу «Макеевским отделением Республиканского бюро судебно-медицинской экспертизы Министерства здравоохранения ДНР» та копія свідоцтва про смерть [PERSON], серії [NUMBER], виданого 06.01.2018 на мові оригіналу "Макеевским городским отделом записи актов гражданского состояния Государственной Регистрационной Палаты Министерства юстиции Донецкой Народной Республики". Померлий [PERSON] є сином заявника, що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], серії [NUMBER] виданого 19.05.1959, на мові оригіналу "Центрально -городским РайЗагсом г. Макеевка", копією свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON], серії [NUMBER] виданого 04.01.1982 . Заявник звернувся до Чернігівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області із заявою про отримання свідоцтва про смерть [PERSON] українського зразка, однак заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті, що підтверджується відмовою у проведенні державної реєстрації смерті від 06.04.2018 № 301/17.31-05-133 Чернігівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області. Відповідно до ч.ч.2,3,4 ст.49 Цивільного кодексу України актом цивільного стану є смерть особи. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Відповідно до п.2 ч.1 ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Згідно п. ґ ч. 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні однією із підстав для державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Частиною 1 п. 8 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст.316 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно ч.1 ст.317 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч.2 ст. 317 Цивільного процесуального кодексу України справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Постановою Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17 березня 2015 року № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, у тому числі й місто Макіївка Донецької області. Щодо прийняття до уваги в якості доказів: копії свідоцтва про смерть [PERSON], серії [NUMBER], виданого 06.01.2018 на мові оригіналу "Макеевским городским отделом записи актов гражданского состояния Государственной Регистрационной Палаты Министерства юстиции Донецкой Народной Республики", копії довідки про причини смерті № 27 від 06.01.2018 виданої на мові оригіналу «Макеевским отделением Республиканского бюро судебно-медицинской экспертизы Министерства здравоохранения ДНР», суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих органами і установами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved