Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] року померла мати позивача, [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається, зокрема, з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] У встановлений законом спосіб та строк позивач прийняла спадщину після смерті матері шляхом звернення до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу, який посвідчував би право власності спадкодавця на спадкове нерухоме майно, позивач звернулась до Ковельського міськрайоного суду із цивільним позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 12.10.2017 року (справа №159/3820/17, провадження №2/159/1229/17) позов задоволено повністю, визнано за [PERSON], право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON]. Однак, державним реєстратором було відмовлено у здійсненні реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], на підставі правовстановлюючого документа - рішення Ковельського міськрайонного суду від 12.10.2017 року. Підстава відмови: за вказаною адресою ([ADDRESS]) уже зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна - льоносушилку площею 233,5 кв.м. Власники об'єкту - [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка). Враховуючи викладене, позивач просить визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, скасувати записи про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна. Відповідачі в судове засідання не з'явились, відзиву не подали. Позов слід задовольнити повністю. Відповідно до вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Як вбачається з матеріалів технічної інвентаризації - технічного паспорта на належний позивачу садибний (індивідуальний) житловий будинок під [ADDRESS] рік побудови вказаного житлового будинку - 1949. Аналогічна інформація міститься також в погосподарській книзі села Заріччя, відповідно до записів у якій за № 0089 рахується господарство, головою якого була мати позивача - [PERSON]. Рік побудови житлового будинку - 1949. Номер будинку - 11. У 1949 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до цього Указу Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, відповідно до положень Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт його побудови ним з додержанням вимог цих актів законодавства. Відтак, з моменту побудови і, зокрема, станом на 24.10.2006 року - дату прийняття виконавчим комітетом Тойкутської сільської ради Ковельського району рішення №10/2 "Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна в селі Тойкут", а також станом на 25.01.2007 року - дату видачі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно - льоносушилку площею 233,5 кв.м., належний позивачу житловий будинок по [ADDRESS] Вказана обставина підтверджується також і даними погосподарського обліку. Так, як вбачається з інформації, що міститься в погосподарській книзі села Заріччя, за особовим рахунком № 0089 рахується господарство, головою якого була [PERSON]. Рік побудови житлового будинку - 1949. Номер будинку - "11". Інформація про номер будинковолодіння, - №11, - міститься також і в будинковій книзі для прописки громадян, які проживають в [ADDRESS]. Відповідно до п.п. 2.8, 2.17 Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 18.04.2005 №95 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.05.2005 за №487/10767 (чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Тойкутської сільської ради Ковельського району), особовий рахунок відкривається на кожне домогосподарство за фактом реєстрації постійного місця проживання його членів за даною адресою (включаючи піднаймачів). У титульній частині особового рахунку записуються номер особового рахунку та повна адреса домогосподарства, кадастрові номери земельних ділянок, якими володіють або користуються члени домогосподарства, прізвище, ім'я, по батькові члена домогосподарства, записаного першим, - голови домогосподарства (повністю). Відповідно до п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»: "погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до положень ч.2 ст.11 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» баланс - це одна зі складових фінансової звітності підприємства. Відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 2 "Баланс", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 №87 (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Тойкутської сільської ради Ковельського району), а також Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 №291 (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Тойкутської сільської ради Ковельського району), до основних засобів належать матеріальні активи, зокрема - «будинки та споруди». Водночас, баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та обсягу фінансових зобов'язань на конкретну дату. Баланс не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства чи організації. Така ж правова позиція була викладена і в п. 9 Роз'яснення Вищого Арбітражного суду України від 02.04.1994 №02-5/225 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з судовим захистом права державної власності", та п. 9 Інформаційного листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 №01-8/98 "Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом" та зберігає свою актуальність і на сьогоднішній день. Положеннями п.п. 8, 9 Наказу Міністерства фінансів України від 30.09.2003 №561 "Про затвердження Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів» регламентовано, що для аналітичного обліку та забезпечення спостереження за використанням у місцях експлуатації основних засобів кожному об'єкту присвоюється інвентарний номер. Якщо частина (компонент) основних засобів визнана підприємством окремим об'єктом основних засобів, то їй також присвоюється інвентарний номер. Інвентарний номер закріплюється за об'єктом основних засобів на весь час його знаходження на даному підприємстві. Інвентарні номери об'єктів основних засобів, що вибули, не присвоюються іншим об'єктам основних засобів, які надійшли на підприємство, протягом періоду, який забезпечує виключення ідентифікування нових об'єктів з тими, що вибули (наприклад, протягом строків зберігання документів). Дані про кожний інвентарний об'єкт основних засобів заносяться до інвентарної картки або іншого регістру аналітичного обліку основних засобів. Отже, інвентарний номер будівлі (споруди) - це лише одиниця обліку основних засобів, призначена для аналітичного обліку та забезпечення спостереження за використанням у місцях експлуатації підприємством основних засобів. Як наслідок - інвентарний номер будівлі (споруди) за своєю правової природою є відмінним від поняття "адресний номер будівлі" та "поштова адреса об'єкту". Відтак, присвоєння виконавчим комітетом Тойкутської сільської ради Ковельського району льоносушилці площею 233,5 кв.м. адресного номеру "11" в момент оформлення права власності на вищевказаний об'єкт, не ґрунтується на законі та порушує права позивача. Відповідно до положень ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністрества юстиції України №7/5 від 07.02.2002 (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення виконавчого комітету Тойкутської сільської ради Ковельського району), державна реєстрація прав власності на нерухоме майно (далі - реєстрація прав) - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлювальних документів коштом особи, що звернулася до БТІ. Відповідно до ч.1 ст.2, ч.1, 2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є за своєю суттю визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Фактично ж, реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі, і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. Як наслідок, наявність в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про реєстрацію за [PERSON] та [PERSON] права власності на льоносушилку площею 233,5 кв.м. за спірною адресою об'єктивно виключає можливість реєстрації за позивачем права власності на належний їй житловий будинок, правомірно набутого нею у спосіб, передбачений законом.

Outcome: approved