Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

У травні 2013 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути солідарно з [PERSON], як боржника за кредитним договором № 28808С172 від 21 серпня 2008 року, та [PERSON], як поручителя за договором поруки № 28808Р16 від 21 серпня 2008 року, укладеного в забезпечення кредитного договору, заборгованість, що виникла в зв'язку із неналежним виконанням боржником взятих на себе зобов'язань, та станом на 16 квітня 2013 року становить 613 529,47 доларів США та 199 392, 25 грн. Оскільки позичальник та поручитель умови кредитного договору не виконують, 21 січня 2015 року представник позивача подав в судовому засіданні заяву про збільшення позовних вимог та просив суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів заборгованість за кредитним договором, що станом на 21 січня 2015 року становить заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2008 року № 28808С172 в розмірі 671 873 доларів США 67 центів, що складається з: заборгованості за основним боргом в сумі 572575,83 доларів США; заборгованості за процентами в розмірі 99 297,84 доларів США; та 2 175 934 грн. 15 коп., що складається з: 224 030,29 грн. пені, нарахованої на прострочену заборгованість за процентами; 1 951 903,86 грн. пені, нарахованої на прострочену заборгованість за основним боргом, а також сплачений судовий збір в розмірі 3654 грн. 00 коп., а всього 671 873 доларів США 67 центів та 2 179 588 грн. 15 коп. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував (т.2 а.с.30-33). Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, до суду не з'явилися, про причини неявки не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутності не надали (т. 1 а.с. 222-223, т. 2 а.с. 5, 29, 34). Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 21 серпня 2008 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 28808С172 (далі - Договір), згідно з умовами якого позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру виконання Банк надав кредитні кошти у розмірі 670 000,00 доларів США із кінцевою датою погашення та сплати процентів і комісійних по ньому - 15 серпня 2033 року для придбання земельної ділянки та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 6-14). Згідно п. 2.2.1 Договору, процентна ставка за користування кредитом становить LIBOR (12m)+9,54 % (т. 1 а.с. 6-7). Відповідно до пунктів 2.1, 2.4.1 Договору, [PERSON] зобов'язався погашати кредит на рахунок Позичальника у валюті Кредиту у строки та у сумах, визначених Графіком погашення Кредиту за Договором (далі - Графік), що є обов'язковими для виконання Позичальником (т. 1 а.с. 7). Згідно Графіку, дата або період здійснення платежів визначено щомісячно, з 01 до 15 числа поточного місяця починаючи з 01 до 15 вересня 2008 року до 15 серпня 2033 року (т. 1 а.с. 15-20). Відповідно до п. 2.4.2 Договору, за порушення термінів повернення кредиту або внесення відсотків за користування кредитом, позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної відсоткової ставки, Національного банку України, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за весь час прострочення (а.с. 7). 30 січня 2009 року та 01 квітня 2009 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] укладено додаткові угоди № 1 та № 2 з додатком № 1 до договору «Графік погашення кредиту за Договором», згідно яких погашення кредиту здійснюється щомісячно (т. 1 а.с. 28-35). 08 травня 2009 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 3 з додатком № 1 до договору «Графік погашення кредиту за Договором», згідно якого погашення кредиту здійснюється щомісячно (т. 1 а.с. 36-48). За додатковою угодою № 5 від 27 січня 2010 року змінено процентну ставку, розмір якої закріплено додатковими угодами № 6 від 19 березня 2010 року; №7 від 24 червня 2010 року; № 8 від 24 грудня 2010 року; № 9 від 31 січня 2011 року; № 10 від 25 березня 2011 року (т. 1 а.с. 49-56). 25 квітня 2012 року додатковою угодою № 11 банк переніс Позичальнику прострочену заборгованість по сплаті основного боргу за Кредитом та сплаті процентів на період з квітня 2012 року до березня 2013 року (т. 1 а.с. 57). Додатковою угодою № 12 від 07 травня 2012 року збільшено проценти за користування кредитом, розмір яких визначений в п. 1 Угоди (т. 1 а.с. 64-65). 21 серпня 2008 року між позивачем та [PERSON], як поручителем, в забезпечення кредитного договору, укладено договір поруки № 28808Р16 (т. 1 а.с. 91-93). 25 березня 2011 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1, за п. 5 якої, поручитель надала кредитору та позичальнику згоду на внесення ними будь-яких змін та/або доповнень до Кредитного договору (угоди), у тому числі зміни змісту зобов'язань, внаслідок чого може збільшитися обсяг відповідальності Поручителя, без отримання додаткової згоди Поручителя на внесення таких змін та доповнень. Поручитель підтверджує, що після внесення змін та/або доповнень до Договору, порука залишатиметься чинною (т. 1 а.с. 94-95). Додатковими угодами № 2 та № 3, [PERSON] підтвердила свою обізнаність із додатковими угодами укладеними між кредитором та Позичальником (т. 1 а.с. 96-97). Відповідно до розрахунку по кредитному договору, загальна заборгованість по кредитному договору станом на 16 квітня 2013 року, складає 613 529,47 доларів США та 199 392, 25 грн. При цьому, позичальником здійснено погашення кредиту лише 28 листопада 2011 року, а 26 травня 2012 року заборгованість було реструктуризовано на період з квітня 2012 року до березня 2013 року (т. 1 а.с. 66-68). Вимоги про дострокове погашення заборгованості [PERSON] та [PERSON] надсилалися банком починаючи з 28 вересня 2012 року (т. 1 а.с.83-90). Згідно розрахунку заборгованості станом на 21 січня 2015 року, за період починаючи з 27 квітня 2011 року позичальником здійснено погашення кредиту лише 28 листопада 2011 року та 28 серпня 2013 року частково погашено суму простроченого основного боргу за рахунок продажу одного з предметів забезпечення за кредитом (т. 2 а.с. 13-15). Тобто, судом достовірно встановлено, що в укладеному кредитному договорі визначені чіткі щомісячні умови виконання сторонами взятих на себе зобов'язань, які банківською установою виконані в повному обсязі, а відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконують. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як установлено судом, боржник [PERSON], а відповідно і поручитель [PERSON] первинно взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15 серпня 2033 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктами договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 28 вересня 2012 року вимогу, у тому числі поручителю, про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів. Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. Разом із тим, як установлено судом, сторони продовжили виконувати свої права та обов'язки відповідно до первинних умов кредитного договору - згідно з графіком щомісячного погашення кредиту й сплати процентів шляхом укладення договору реструктуризації, за яким боржник повинен здійснювати оплату боргу щомісячно починаючи з квітня 2012 року, з якого боржник перестав погашати кредит. Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 27 квітня 2011 року до травня 2013 року (часу звернення позивача до суду) у зв'язку з несплатою боржником поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним. Заборгованість з приводу якої заявлено вимогу про збільшення позову виникла за період з 28 серпня 2013 року до 21 січня 2015 року (дня звернення позивача до суду). Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 15 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Вказана правова позиція також закріплена Постановами Верховного Суду України № 6-109цс14 від 17 вересня 2014 року та № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року. Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі, яка розглядається, є іноземна валюта. Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет № 15-93. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі- Декрет), визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Відповідно до ст. 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором чи договором банківського вкладу в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Вказана правова позиція закріплена в Постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 та в абз. 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», яким роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93). Оскільки, судом достовірно встановлено на підставі зібраних по справі доказів, що [PERSON] належним чином взяті на себе зобов'язання за укладеними з позивачем кредитним договором щодо повернення отриманих коштів не виконує; повідомлявся банком про наявну заборгованість, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовної вимоги ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про стягнення з останнього суми кредиту, нарахованих процентів та пені за розрахунком заборгованості станом на 21 січня 2015 року. Щодо вимог про солідарне стягнення боргу в тому числі і з поручителя [PERSON], то вони, враховуючи графік погашення боржником платежу, час виникнення заборгованості та час звернення позивача до суду як із позовом так і із збільшеними до нього вимогами, до задоволення не підлягають. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у вигляді судового збору підлягають стягненню з [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: partial