Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач - [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Козакова Мирослава Володимирівна, звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до першого відповідача - Управління патрульної поліції в Закарпатській області та другого відповідача Державна казначейська служби України, за яким просить суд: -визнати дії управління патрульної поліції у Закарпатській області про застосування щодо нього 12.09.2018р. процесуальних дій у вигляді складення протоколів про адміністративні правопорушення ОБ № 0408060, АА № 092210, ГП № 129062, постанови про накладення адміністративного штрафу НК № 335928 та застосуванні при цьому превентивних поліцейських заходів та поліцейських заходів примусу - незаконними. -стягнути на його користь за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України в порядку відшкодування: матеріальну шкоду в сумі 22 000 грн.; моральну шкоду в сумі 329 530 грн. у розмірі, що еквівалентне 12 000Є за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 12.09.2018 р. працівники відповідача №1 [PERSON] та [PERSON] в м. Ужгороді близько 14:40 зупинили автомобіль "LANDROVERRANGE", реєстраційний номер [NUMBER] , під його керуванням спочатку на проспекті Свободи, а згодом на вул. Капушанській. В останньому місці зупинки вказані працівники поліції застосували спеціальні засоби, споряджені речовинами сльозогінної та дратівливої дії, а також затримали позивача та транспортний засіб. В той же день відповідач №1 склав щодо нього: -постанову НК№335928, згідно якої він за порушення п. 9.2 "б" Правил дорожнього руху (неувімкнення покажчика повороту ліворуч при зміні руху транспортного засобу) був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 425 грн.; -протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 0408060 про вчинення правопорушення, передбаченого ст. 122- КУпАП (невиконання водієм вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу), -протокол про адміністративне правопорушення серії АА № 092210 про вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП (висловлювання нецензурною лайкою у громадському місці), -протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 129062 про вчинення правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП (непокора та погроза щодо поліцейських). Отже, управління патрульної поліції в Закарпатській області в особі двох її поліцейських притягнуло позивача до 4-х самостійних видів адміністративних правопорушень. Рішенням Тячівського районного суду від 27.02.2019р. (справа №307/3781/18, провадження №2а/307/7/19) постанова відповідача № 1 серії НК №335928 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладення адміністративного штрафу у розмірі 425 грн. - скасована за відсутністю у його діях складу адміністративного порушення. Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 18.06.2019р. (справа №308/1409/18, провадження №3/308/5723/18) протоколи відповідача №1 серії АА №092210 та серії ГП №129062 визнані безпідставними, а провадження у об`єднаній справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.ст. 173 та 185 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2019р. (справа №308/10623/18) протокол відповідача № 1 серії ОБ № 0408060 визнаний безпідставним, а провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 КУпАП закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Усі зазначені вище судові рішення набули чинності. Як встановлено судовим рішенням позивач не порушував Правила дорожнього руху, тому застосування поліцейськими таких превентивних поліцейських заходів як перевірка документів особи, опитування особи та зупинення транспортного засобу, які передбачені ст.ст. 31, 32, 33, 35 Закону України № 580-УІІІ від 02.07.2015р., як вважає позивач, було незаконним та порушило його право на повагу до гідності особи. Через деякий час при затриманні його та транспортного засобу, а також складенні 3-х протоколів про адміністративні правопорушення працівники відповідача № 1, як вважає позивач, вдруге вчинили незаконні дії, які обмежили та порушили його права, передбачені ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право на повагу до гідності особи. Як було встановлено судовими рішеннями непокору працівникам поліції позивач не вчиняв, погрози щодо них не висловлював, нецензурну лайку у громадському місці не вживав. Враховуючи викладене, застосування поліцейськими щодо нього заходів примусу у вигляді використання засобів, споряджених речовинами слізогінної та дратівливої дії, передбачених ст.ст. 42, 45 Закону України № 580-VIII від 02.07.2015р. призвели до нелюдського та такого, що принижувало його гідність, поводженню. Відповідно до вимог ст. 3 ЗУ № 266/94-ВР від 01.12.1994р. громадянинові у зв`язку з цим відшкодовуються, зокрема, грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянинові, суми сплачені за надання юридичної допомоги, а також моральна шкода. Наявність матеріальної шкоди позивач обґрунтовує тим, що для повної юридичної реабілітації свого імені він здійснив 11 таких поїздок, а саме: 13.09.2018р. - в управління патрульної поліції м. Ужгорода та Мукачево, 19.09.2018р. - до начальника управління патрульної поліції ДППУ в Закарпатській області, 28.09.2018р. - у прокуратуру Закарпатської області, 03.10.2018р. - до начальника Департаменту патрульної поліції, 29.11.2018р. - у Головне управління національної поліції; 02.11.2018р. 06.12.2018р., 12.12.2018р., 28.02.2019р., 10.04.2019р. (п`ять разів) - до Ужгородського міськрайонного суду в судові засідання, 05.07.2019р.- до Закарпатського апеляційного суду. Вказані обставини стверджуються копіями його звернень з печатками зазначених вище установ щодо дати їх прийняття з особистого прийому, копіями судових повісток та судових рішень. За кожну поїздку з м. Тячева до м. Ужгород (туди і у зворотному напрямку) позивач зазначив, що витрачав згідно договору з ФГ "Добруник" по 2 000 грн. Отже, його витрати, пов`язані з незаконними діями відповідача № 1 та необхідністю доведення їх незаконності за період з 12.08.2018р. по 05.07.2019р. (11 поїздок х 2000 грн. = 22 000 грн.) Вказані обставини стверджуються умовами договору № 7 від 15.09.2018р. У даній справі моральна шкода є наслідком порушення органом державної влади його прав, передбачених ст. 28 Конституції, ст. 3 Конвенції щодо заборони нелюдського або такого, що принижує гідність поводження, тобто порушення немайнових прав, які закріплені в основному законі країни та гарантовані міжнародно-правовим документом, ратифікованим Україною. Позивач вважає, що моральна шкода полягає у тому, що при відсутності в його діях жодного з 4-х інкримінованих поліцією адміністративних правопорушень працівники відповідача № 1, -публічно принизили його - ветерана органів внутрішніх справ, двічі зупинивши авто під його керуванням, безпідставно звинуватили його у присутності сторонніх людей у порушенні ПДР та непокорі їм, -будучі обізнаними про стан його здоров`я (перенесену складну операцію серця) застосували до нього, хворої людини, інваліда 2-ої групи, вкрай шкідливий захід примусу у вигляді засобу, спорядженого речовинами слізогінної та дратівливої дії, який був небезпечним у даній ситуації, -в результаті незаконних дій поліцейських він опинився в лікарні, змушений був проходити додатковий курс лікування для відновлення свого попереднього стану здоров`я, -для захисту свого права, передбаченого ст. 28 Конституції України, ст. 3 Європейської Конвенції він змушений був виїжджати до м. Ужгород та звертатися зі скаргами, позовами, заявами до керівництва відповідача № 1, в прокуратуру області, департамент внутрішньої безпеки Закарпатського управління НПУ, Ужгородський міськрайонний суд, Закарпатській апеляційний суд, залучаючи для нього професійних юристів, а також захищати свої порушені права в Тячівському районному суді, -він приймав участь у всіх судових засіданнях вказаних судів, доводячи свою невинуватість при розгляді справ про адміністративні правопорушення, -на свою медичну та юридичну реабілітацію позивач витратив 8 календарних місяців, перебуваючи увесь цей час у постійній напрузі та переносячи психо-емоційне навантаження. Вказані обставини стверджуються медичною документацією п`яти медичних установ м.м. Києва, Ужгорода, Тячева, трьома судовими рішеннями місцевих судів області та Закарпатського апеляційного суду. Позивач вважає, що сукупність зазначених вище обставин свідчить про те, що неправомірні дії та рішення працівників відповідача № 1 завдали йому моральної шкоди, період якої тривав з 12.09.2019р. до 05.07.2019р., тобто з часу незаконного застосування поліцейськими щодо нього заходів примусу до винесення судом останнього виправдувального щодо нього судового рішення. За ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2020 року судом було відкрите провадження за вищезазначеним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. За ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2020 року судом було прийнято до розгляду заяву представника позивача Козакової М.В. , про зменшення розміру позовних вимог у цивільній справі № 308/307/20, за якою вона просить суд: -стягнути на користь позивача [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України в порядку відшкодування матеріальну шкоду в сумі 22 000 грн.; -стягнути на користь позивача [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за рахунок коштів державного бюджету з Державної казначейської служби України в порядку відшкодування моральну шкоду в сумі 329 530 грн. у розмірі, що еквівалентне 12 000 Є за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення; -стягнути на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) судові витрати, остаточний розмір яких буде визначено протягом 5 днів після ухвалення рішення у даній справі. Саме зазначені вимоги розглядаються судом по суті. 05.02.2020 року вх. № 5562 до суду надійшов письмовий відзив представника другого відповідача Державної казначейської служби України за яким він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з наступних підстав. Згідно з частиною 2 статті 176 Цивільного кодексу України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Оскільки, Казначейство жодних прав та інтересів Позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам Позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Також незаконність відповідного висновку суду підтверджена практикою касаційного суду, зокрема, ухвалою ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, згідно з якою не допускається стягнення моральної шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. 11.02.2020 року вх. № 6502 до суду надійшов письмовий відзив першого відповідача - Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, за яким він просить суд: відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, за наступних підстав. В своїй заяві Позивач просить визнати дії поліцейських при складанні адміністративних матеріалів - незаконними. Проте така вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки визнання дій суб`єкта владних повноважень незаконними здійснюється в порядку визначеному КАС України. Разом з тим, в рішеннях суду за результатами розгляду оскаржуваних протоколів та постанови складених стосовно Позивача, Судом вже було надано оцінку діям працівників, які неправомірними (незаконними) визнано не було, однак в сукупності доказів для притягнення Позивача до відповідальності - недостатньо. Таким чином Позивач фактично просить повторно надати оцінку обставинам щодо складання стосовно нього протоколів (винесення постанови) про адміністративні правопорушення, що є неприпустимим. Також Позивачем не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих неправомірність дій працівників патрульної поліції при складанні відносно нього адміністративних матеріалів. Відповідач звертає увагу суду на те, що закриття провадження щодо позивача не є доказом неправомірності дій поліцейських, а таким доказом може слугувати виключно вирок суду (станом на 01.02.2020 такий вирок відсутній). Позивачем не наведено жодних доказів які б свідчили що внаслідок дій поліцейських йому було завдано матеріальної шкоди, а між діями поліцейських та витратами Позивача відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок. Окремо відповідач наголосив на необґрунтованості вимоги щодо оплати транспортних послуг перевізника. Позивачем не було подано додатків до позову, в тому числі Договору про надання транспортних послуг, не надано доказів виконання цього договору (квитанції про перерахунок на коштів і т.д.). Інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань свідчить про те, що ФГ «Добруник» не здійснює надання транспортних послуг. Отже такий договір не можна вважати належним доказом що підтверджує понесені матеріальні збитки. У позовній заяві позивач посилається на обставини наявності моральної шкоди, проте, доказів того, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надано та не долучено до матеріалів позову. 26.02.2020 року вх. № 9305 до суду надійшла відповідь позивача на відзив другого відповідача - Державної казначейської служби України, за яким він зазначив, що аргументи Державної казначейської служби України не заслуговують на увагу, а його відзив спрямований на спробу «судової амністії» незаконних дій патрульної поліції Національної поліції України. За ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.03.2020 року судом було за заявою позивача [PERSON] , замінено у цій справі відповідача - Управління патрульної поліції в Закарпатській області на належного - Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області (03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, 3, код ЄДРПОУ 40108646). 01.04.2020 року вх. № 15721 до суду надійшов письмовий відзив першого відповідача - Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області, за яким він просить суд: відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, за підстав зазначених вище, та які зазначалася у попередньому відзиві на позов. 17.04.2020 року вх. № 18645 до суду надійшла відповідь позивача на відзив першого відповідача - Департаменту патрульної поліції, за яким він зазначив, що поданий відзив не заслуговує на увагу, з підстав зазначених у цій відповіді. 08.05.2020 року вх. № 21493 до суду надійшли письмові заперечення першого відповідача на відповідь на відзив позивача, за яким перший відповідач вважає, що позивач сумнівно обґрунтував свої вимоги та не надав жодних доказів які б достовірно підтверджували його вимоги. 08.05.2020 року вх. № 21495 до суду надійшли додаткові пояснення першого відповідача, за яким він просить суд відмовити у позові. У судове засідання позивач - [PERSON] та його представник - Козакова М.В. не прибули, будучи двічі належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи. Подали до суду клопотання про перенесення розгляду справи на 09.10.2020 року на 16 год. 10 хв. або на 16.10.2020 року чи іншу п`ятницю на 16 год. 00 хв., через стан здоров`я, рекомендації лікаря та відстань до м. Ужгорода, проте будь - яких доказів до клопотання не додали, тому судом зазначені причини не можуть бути визнані поважними, та не приймаються до уваги, суд їх розцінює як свідоме затягування розгляду справи, тому судом у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України було ухвалено продовжувати розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Слід також зазначити, що відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Однак, у даному випадку, суд вже перейшов до розгляду справи по суті, всіма учасниками розгляду справи були подані письмові заяви у цій справі, судом розглянуті всі клопотання, будь - які ніші клопотання про проведення процесуальних дій або поновлення строків на їх вчинення до суду не надходили, тому суд не вбачає нормативно та документально обґрунтованих підстав для подальшого відкладення розгляду справи. У судовому засіданні 10.09.2020 представник позивача - Козакова М.В. проголосила вступне слово, позов підтримала та просила суд його задовольнити. Представник першого відповідача - Котубей О.В. у судовому засіданні 09.10.2020 року заперечив проти позову та просив суд відмовити у його задоволенні повністю. Представник другого відповідача у судове засідання 09.10.2020 року не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений під розписку. Заслухавши представника першого відповідача, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши в судовому засіданні подані сторонами докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з наданих суду доказів, 12 вересня 2018 року відносно позивача - [PERSON] були складені три протоколи про адміністративне правопорушення: -серії БД № 408060 за ст. 122-2 КУпАП із зазначенням наступних обставин вчинення адміністративного правопорушення: «12.09.2018 року о 14 год. 40 хв. в м. Ужгород, вул. Комендаря, 15, водій гр. [PERSON] керував т.з. Land Rover - Land Rover днз [NUMBER] , на вимогу працівника поліції про зупинку ТЗ, подану завчасно спец сигналом червоного та синього кольору та звуковим сигналом не зупинився. Був затриманий шляхом переслідування на патрульному тз д.н.з. [NUMBER] на синьому фоні Mitsubishi outlender по вул. Капушанська, 92». -серії АА № 092210 за ст. 173 КУпАП із зазначенням наступних обставин вчинення адміністративного правопорушення: «12.09.2018 року близько 14 год. 50 хв. в [ADDRESS] , гр. [PERSON] перебуваючи в громадському місці висловлювався нецензурною лайкою в тому числі на адресу працівників поліції лейтенанта [PERSON] та сержанта [PERSON] при виконанні ними службових обов`язків.»; -серії ГП № 129062 - взагалі не читабельний, тому не може бути досліджений судом; -а також, постанова НК № 335928, за ч. 2 ст. 122 КУпАП України із зазначенням наступних обставин вчинення адміністративного правопорушення: «12.09.2018 року 14 год. 40 хв. в м. Ужгород, по вул. В.Командаря, 15, під час зміни напрямку руху не вімкнув покажчик повороту ліворуч, чим порушив п. 9.2 «б» ПДР України». За рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.02.2019 року у справі № 307/3781/18 адміністративний позов [PERSON] до Управління патрульної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі було задоволено, постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режим серії НК № 335928 від 12 вересня 2018 року, якою [PERSON] притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 гривень - скасовано. При цьому судом встановлено наступні обставини. Системний аналіз положень КУпАП дає підстави для висновку, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов`язана здобути докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Відповідно до матеріалів адміністративної справи протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складався попри те, що позивач заперечував свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Будь-яких належних доказів правомірності оспорюваної постанови як того вимагає ч. 2 ст. 77 КАС України, зокрема, відеозаписів з камери нагрудного відеореєстратора інспектора патрульної поліції чи фотофіксації даної події, відповідачем суду не представлено, більше того, відповідач жодного разу не з`явився в судові засідання та не надав на запит суду справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по даній постанові. На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що відповідачем неправомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та помилково накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Також складену інспектором поліції постанову за наведених обставин не можна вважати належним і допустимим доказом по справі. За постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.06.2019 року у справі № 308/14091/18 було об`єднано в одне провадження адміністративні справи про притягнення до адміністративної відповідальності гр. [PERSON] , [INFO] за ст. 173 КУпАП (№ справи 308/14093/19 пров. №3/308/5724/18) та про притягнення до адміністративної відповідальності гр. [PERSON] , [INFO] за ст. 185 КУпАП (№ справи 308/14091/18 провадження № 3/308/5723/18) та присвоєно єдиний номер № 308/14091/18 провадження № 3/308/5723/18. Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] , за ст. 173 та ст. 185 КУпАП - закрите за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та ст. 185 КУпАП. При цьому судом встановлено, що суть інкримінованого [PERSON] правопорушення з кваліфікацією його дій за ст. 185 та ст. 173 КУпАП є сумнівною, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що вина особи повинна бути обґрунтована доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21 липня 2011 року), тобто таких, що не залишать місце сумнівам, а відтак це дає правові підстави констатувати, що у справі відсутні об`єктивні та належні докази на підтвердження вини [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173 та ст. 185 КУпАП, в зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю. За постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.07.2019 року у справі № 308/10623/18 апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково, постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2019 року, якою провадження в справі за ст. 122-2 КУпАП щодо [PERSON] закрито на підставі ст. 38 КУпАП - змінено, провадження в справі щодо [PERSON] закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП. При цьому судом апеляційної інстанції встановлено наступне. З матеріалів справи убачається, що постановою Тячівського районного суду від 11.12.2018 протокол про адміністративне правопорушення був повернутий для належного оформлення щодо місця вчинення правопорушення( а.с. 29-31). Після його повторного надходження, убачається, що суд не з`ясував якими саме доказами доведена вина [PERSON] у вчиненні правопорушення, у постанові не розкрив зміст доказів на які зіслався у своєму висновку про доведеність вини, не навів пояснень [PERSON] щодо заперечення ним вини та фактичних обставин події, не мотивував, якими доказами спростовуються його пояснення. Крім того, судом залишено поза увагою те, що [PERSON] на час розгляду справи про адміністративне правопорушення оскаржив факт вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, у зв`язку з чим на нього був і складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 122-2 КУпАП, а тому дійшов поспішного висновку про наявність складу правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП. Ст. 122-2 КУпАП передбачена відповідальність за невиконання водіями вимог поліцейського про зупинку транспортного засобу. Оцінюючи докази у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що вина [PERSON] у вчиненні правопорушення за ст. 122-2 КУпАП є недоведеною з таких підстав. Рішенням Тячівського районного суду від 27.02.2019 було встановлено порушення процедури притягнення [PERSON] до відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП, тобто за те, що водій здійснючи поворот на проспект Свободи з вул. Командаря, 15 у м. Ужгороді не включив відповідний показчик повороту, та за відсутності доказів вчинення цього правопорушення, суд вказав про відсутність складу правопорушення та скасував постанову про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення. З відеозапису події, доданого до справи, убачається, що таке не містить обставин, які б свідчили про те, що водій порушив правила дорожнього руху, через що, виникла необхідність у поліцейських зупинити транспортний засіб, та саме на якій ділянці дороги водію була висунута вимога зупинитись та він не зупинився. Отже, доказів того, що водій [PERSON] не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу належних та достатніх немає. Сам протокол про адміністративне правопорушення, та у якому водій заперечив факт вчинення правопорушення, з-за відсутності інших доказів, не може бути беззаперечним доказом вини. Рапорт ІПП [PERSON] не може бути взятий до уваги, так як у ньому описуються події після зупинки водієм [PERSON] транспортного засобу на вул. Капушанській, 92 (а.с. 7). Оскільки суд першої інстанції докази у справі дослідив неповно та поверхово, чим не дотримав вимог ст. 280 КУпАП, тому його висновок про визнання [PERSON] винним у вчиненні правопорушення, є необгрунтованим. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважав вину [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП відсутньою, тому провадження в справі підлягає закриттю з підстав п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з чим постанова суду підлягає зміні. Як зазначено у ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, судами першої та апеляційної інстанції у вищезазначених рішеннях не було встановлено вини позивача [PERSON] у вчиненні інкримінованих йому адміністративних правопорушень за ч. 2 ст. 122, ст. 173 та ст. 185, ст. 122-2 КУпАП, а провадження у адміністративних справах закриті. 13.09.2018 року [PERSON] подав заяву (отримана 13.09.2018 року згідно відмітки на ній) до Управління патрульної поліції м. Ужгород та Мукачево про направлення адмінматеріалів, складених працівниками поліції 12.09.2018 року щодо нього, за місцем проживання заявника в Тячівський районний суд Закарпатської області. 19.09.2018 року [PERSON] подав скаргу до Управління патрульної поліції ДППІ в Закарпатської області, за якою просив призначити в даній справі службове розслідування за фактами подій 12.09.2018 року, скасувати постанову серії НК № 335928 від 12.09.2018 року. 28.09.2018 року [PERSON] подав заяву до Прокуратури Закарпатської області з приводу подій 12.09.2018 року, прохальну частину якої неможливо встановити, оскільки позивачем поданий суду неповний текст доказу. 03.10.2018 року [PERSON] подав до Департаменту патрульної поліції клопотання про надання йому примірника висновку перевірки. 29.11.2018 року [PERSON] подав до Департаменту внутрішньої безпеки ГУНП в Закарпатській області клопотання про скасування попереднього висновку проведеного службового розслідування, всебічне, неупереджене проведення службового розслідування, винесення нового висновку із урахуванням його доводів, пояснення та всіх відеозаписів на яких видно всю подію від початку виїзду на головну дорогу та закінченням складанням незаконних протоколів. Також зазначити чи вбачає керівництво склад злочину у поліцейських [PERSON] та [PERSON] передбаченого ст. 365 ч. 2 КК України. [PERSON] додав у якості доказів прибуття до суду на розгляд судових справ копії наступних судових повісток: -від 30.11.2018 року № 12664/41/15/2018 про необхідність прибуття до Ужгородського міськрайонного суду 06.12.2018 року на 15 год. 00 хв.; - від 30.11.2018 року № 12664/41/15/03-2018 про необхідність прибуття до Ужгородського міськрайонного суду 06.12.2018 року на 15 год. 30 хв.; -від 04.12.2018 року № 308/10623/18 про необхідність прибуття до Тячівського районного суду 10.12.2018 року на 09 год. 00 хв.; -від 07.12.2018 року № 308/14091/18 про необхідність прибуття до Ужгородського міськрайонного суду 12.12.2018 року на 09 год. 30 хв.; -від 07.12.2018 року № 308/14093/18 про необхідність прибуття до Ужгородського міськрайонного суду 12.12.2018 року на 09 год. 30 хв.; -від 19.02.2019 року № 308/14091/18 про необхідність прибуття до Ужгородського міськрайонного суду 28.02.2019 року на 14 год. 45 хв.; -від 19.02.2019 року № 308/14093/18 про необхідність прибуття до Ужгородського міськрайонного суду 28.02.2019 року на 14 год. 50 хв.; -від 26.02.2019 року № 308/10623/18 про необхідність прибуття до Тячівського районного суду 06.03.2019 року на 09 год. 00 хв.; Однак, слід зазначити, що наявність вищезазначених судових повісток дійсно підтверджує необхідність прибуття до суду [PERSON] у визначений день та час, проте не може бути належним доказом його особистого прибуття до суду у визначений день та час для розгляду справи, тому оцінюються судом критично та не приймається до уваги. Позивачем також наданий суду договір від 15.09.2018 року № 7, укладений між Фермерським господарством «Добруник» в особі голови [PERSON] та [PERSON] . Предметом даного договору є надання ФГ «Добруник» [PERSON] транспортних послуг, а саме: легкового автомобіля для поїздок в м. Хуст, м. Ужгород, м. Львів. Зазначені транспортні засоби є власністю засновника господарства, в технічному належному стані. Виконавець ФГ «Добруник» згідно договору зобов`язався надавати Замовнику [PERSON] транспортні послуги по потребі Замовника за добу робить замовлення. Оплата транспортних послуг здійснюється один раз в квартал. За поїздку до Хуста із використанням до 3-х годин послуг по місту, із поверненням по місцю проживання замовника. Вартість такої поїздки 1000 грн. За поїздку до Ужгорода із використанням до 3-х годин послуг по місту, із поверненням по місцю проживання замовника. Вартість такої поїздки 2000 грн. За поїздку до Львова із використанням до 3-х годин послуг по місту, із поверненням по місцю проживання замовника. Вартість такої поїздки 4000 грн. Договір діє з 15.09.2018 року по 20.09.2021 року. Суду також надані квитанції про оплату [PERSON] ФГ «Добруник» за авто послуги згідно договору: № 121А7Е1913 на суму 6 000,00 грн., № 1ST5A80D07 на суму 10 000,00 грн., № 1SF5AE0DB7 на суму 6 000,00 грн., а всього на суму 22 000,00 грн. Позивач також подав суду копії наступної медичної документації: -витяг з медичної карти стаціонарного хворого № 1003 лікарні з поліклінікою СМЗ УМВС за період з 09.09.2013 року по 16.09.2013 року з діагнозом аневризма висхідного відділу аорти; -виписку з історії хвороби № 3074 Державної установи «Національний інститут серцево - судинної хірургії імені М.М. Амосова НАМН» за період з 18.06.2018 року по 03.07.2018 року з діагнозом: аневризма вісхідної аорти ІХС, гіпертонічна хвороба ІІ ст. із зазначенням, що 22.06.2018 року [PERSON] було проведено операцію на серці та встановлено 2 шунта; -виписку з акту огляду медико - соціальною експертною комісією серії АВ № 0935286 про встановлення [PERSON] з 24.09.2018 року другої групи інвалідності за загальним захворюванням без терміну переогляду із висновком про умови та характер праці: протипоказана важка фізична праця з вираженим психо - емоційним навантаженням, рекомендовано лікування у кардіолога. -адвокатський запит від 22.11.2019 року адвоката Козакової М.В. до Закарпатської обласної лікарні ім. А. Новака із проханням повідомити: з якими скаргами на здоров`я звернувся 12.09.2018 року в обласну клінічну лікарню гр.-н [PERSON], яка медична допомога була надана йому в цей день, коли був виписаний з лікарні хворий [PERSON] та які медичні рекомендації він одержав для відновлення свого стану здоров`я, проте відповідь на зазначений запит суду не надана, відповідні докази суду не подані. -Консультативне заключення Тячівської РП від 04.12.2018 року щодо [PERSON] з діагнозом: лівобічна люмбоішіалгія. Проаналізувавши надані суду докази, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що позивачу [PERSON] дійсно із 09.09.2013 року був встановлений діагноз: аневризма висхідного відділу аорти, з приводу якого 22.06.2018 року йому було проведено операцію на серці та встановлено 2 шунта; а з 24.09.2018 року встановлена друга група інвалідності за загальним захворюванням без терміну переогляду із висновком про умови та характер праці: протипоказана важка фізична праця з вираженим психо - емоційним навантаженням, рекомендовано лікування у кардіолога, проте ця хвороба жодним чином безпосередньо не пов`язана із подіями 12.09.2018 року, як це стверджує позивач. Позивачем також не доведено належними та допустимими доказами, що за наслідками подій 12.09.2018 року він звертався до будь - якої лікарні за наданням медичної допомоги, йому було надано екстрену медичну допомогу (як позивач зазначив у позові), він витратив на свою медичну реабілітацію 8 місяців, а звернення до Тячівської лікарні 04.12.2018 року майже через три місяці після події безпосередньо пов`язане з подіями 12.09.2018 року. Позивачем суду також не доведено належними та допустимими доказами той факт, що медики заборонили йому керувати автотранспортними засобами, більш - того, поданими позивачем суду доказами підтверджується лише протипоказання [PERSON] важкої фізичної праці з вираженим психо - емоційним навантаженням (виписка з акту огляду медико - соціальною експертною комісією серії АВ № 0935286), яка взагалі не містить будь - яких обмежень щодо керування ним транспортним засобом. Слід також зазначити, що подія 12.09.2018 року сталася внаслідок керування позивачем [PERSON] транспортним засобом марки Land Rover Range днз [NUMBER] , що суперечить твердженню позивача про заборону йому лікарями керувати транспортним засобом. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами обґрунтованість та необхідність укладення саме за медичними показниками, як це стверджує позивач, договору від 15.09.2018 року № 7 із Фермерським господарством «Добруник» в особі голови [PERSON] про надання транспортних послуг (легкового автомобіля для поїздок в м. Хуст, м. Ужгород, м. Львів) за наявності у користуванні позивача транспортного засобу марки Land Rover Range днз [NUMBER] та необхідність проведених ним витрат у розмірі 22 000,00 грн. Відтак суд позбавлений можливості достовірно встановити на підставі поданих позивачем доказів обґрунтованість, необхідність у здійсненні саме таких витрат та розмір заподіяної йому матеріальної шкоди. Першим відповідачем був наданий суду висновок службового розслідування за фактом реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 365 КК україни за № 42018070000000329, щодо вчинення 12.09.2018 протиправних дій окремими працівниками УПП в Закарпатській області ДПП стосовно гр. [PERSON] , [INFO] , мешканця [ADDRESS] від 07.12.2018 року, за яким: під час службового розслідування встановлено, що 12.09.2018 сержант поліції [PERSON] повідомив відповідним рапортом начальника УПП в Закарпатській області ДПП майора поліції Марценишина Ю.І. про застосування 12.09.2018 спеціального засобу сльозогінної та дратівливої дії стосовно гр. [PERSON] у відповідності до п.п. а) п. 3 ч. 3 ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію». Під час службового розслідування згідно з даними «екстреного повідомлення про звернення потерпілого з посиланням на нещасний випадок на виробництві ДУ «ТМО МВС України по Закарпатській області» від 13.09.2018 № 62, встановлено, що під час події, що мала місце близько 14 год. 40 хв. у м. Ужгород по вул. Капушанська, 92, за участі гр. [PERSON] , лейтенант поліції [PERSON] під час виконання службових обов`язків отримала травму та 13.09.2018 була госпіталізована до зазначеної медичної установи (діагноз: забій, підшкірна гематома ділянки лівого ліктьового суглобу, талон Ужгородської ЦМКЛ № 9412/457). Згідно з довідкою про тимчасову непрацездатність ДУ «ТМО МВС України по Закарпатській області» від 24.09.2018 № 185 лейтенант поліції [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у зазначеному медичному закладі з 13.09.2018 24.09.2018. Під час службового розслідування встановлено, що 13.09.2018 старшим слідчим слідчого відділу Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області капітаном поліції Яворським В.Є. за матеріалами ЄО Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області за № 20939 від 12.09.2018 внесено відомості до ЄРДР за № 12018070030002877 за ознаками кримінального правопорушення, вчиненого гр. [PERSON] відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 342 КК України. На дату завершення службового розслідування, згідно відомостей внесених до Інформаційного порталу Національної поліції України, досудове розслідування кримінального провадження № 12018070030002877 від 13.09.2018 триває. Комісією досліджено матеріали службового розслідування та вирішено, що рішення щодо подальшого проходження служби інспектором взводу № 1 роти № 3 батальйону УПП в Закарпатській області ДПП лейтенантом поліції [PERSON] та поліцейським взводу № 2 роти № 3 батальйону УПП в Закарпатській області ДПП сержантом поліції [PERSON] прийняти після набрання законної сили рішенням суду у відповідності до п, 10 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Суду також надано копія телеграми № 72075 від 12.09.2018 17:51:48 про реєстрація в Ужгородському відділі поліції ГУНП в Закарпатській області документа ЄО № 20939 від 12.09.2018 15:56:09 зі служби 102 про подію опір працівнику поліції (ст. 342 ч. 2 ) із фабулою: 12.09.2018 о 15:07 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 12.09.2018 о 15:06 за адресою: район м. Ужгород, вул. Капушанська, сержант [PERSON] , повідомив, що водій ТЗ Лендж ровер, словацької реєстрації [NUMBER] порушив ПДР, не увімкнув показник повороту на вимогу працівника поліції не зупинився. Зупинивши даний ТЗ водій поводиться агресивно, відмовляється пред`являти документи та через вікно намагався зачепити працівника поліції за форменими одяг, хапав за руки та агресивно себе поводить. На даний час водій знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Капушанська, поблизу візового центру, потребують СОГ. Заявник: [PERSON] , тел.: [NUMBER] . З наданого суду листа Територіального управління, розташованого у місті Львові Державного бюро розслідувань від 27.03.2020 року № 12-07-7417вих-20 вбачається, що кримінальне провадження № 42018070000000329 було закрите. Суду також надана виписка Травматологічного пункту № 9412/457 від 12.09.2018 року про звернення [PERSON] 12.09.2018 року о 16 год. з діагнозом: забій, підшкірна гематома, діл. лівого ліктьового суглобу. Судом також було досліджено диск із вісьмома відео файлами про подію 12.09.2018 року. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, на підставі статті 1174 ЦК України, відшкодовується державою. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, зокрема завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Згідно пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття справи про адміністративне правопорушення. Згідно статті 3 цього ж Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода. Позивач наявність моральної шкоди обґрунтовує: публічним приниженням його - ветерана органів внутрішніх справ, двічі зупинивши авто під його керуванням, безпідставно звинуватили його у присутності сторонніх людей у порушенні ПДР та непокорі їм; будучі обізнаними про стан його здоров`я (перенесену складну операцію серця) застосували до нього, хворої людини, інваліда 2-ої групи, вкрай шкідливий захід примусу у вигляді засобу, спорядженого речовинами слізогінної та дратівливої дії, який був небезпечним у даній ситуації; в результаті незаконних дій поліцейських він опинився в лікарні, змушений був проходити додатковий курс лікування для відновлення свого попереднього стану здоров`я; він змушений був виїжджати до м. Ужгород та звертатися зі скаргами, позовами, заявами до керівництва відповідача № 1, в прокуратуру області, департамент внутрішньої безпеки Закарпатського управління НПУ, Ужгородський міськрайонний суд, Закарпатській апеляційний суд, залучаючи для нього професійних юристів, а також захищати свої порушені права в Тячівському районному суді, він приймав участь у всіх судових засіданнях вказаних судів, доводячи свою невинуватість при розгляді справ про адміністративні правопорушення, на свою медичну та юридичну реабілітацію позивач витратив 8 календарних місяців, перебуваючи увесь цей час у постійній напрузі та переносячи психо-емоційне навантаження. З урахуванням викладеного, відповідно до положень статті 82 ЦПК України, суд дійшов висновку, що за вищезазначеними рішеннями судами закрито 4 провадження у справах про адміністративні правопорушення за ч. 2 ст. 122, ст. 173 та ст. 185, ст. 122-2 КУпАП відносно позивача - [PERSON] , що свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказані провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу. Установивши, що [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП України у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. працівником патрульної поліції безпідставно, та за ст. 173 та ст. 185, ст. 122-2 КУпАП - також безпідставно, у зв`язку з чим був вимушений доводити у судовому порядку свою невинуватість у порушенні Правил дорожнього руху, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди відповідно до вимог статей 23, 1174 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Визначаючи розмір відшкодування заподіяної позивачеві моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості та вважає заявлену позивачем до стягнення суму моральної шкоди у розмірі 329 530 грн., що в еквівалентне 12 000Є за курсом НБУ на час ухвалення судового рішення, необґрунтованою та занадто завищеною, такою що не відповідає обставинам справи, тому суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає стягненню моральну шкоду у розмірі 8 000,00 грн., тобто по 2 000,00 грн. за кожен випадок закриття справи про адміністративне правопорушення, що також відповідає судовій практиці яка склалася у подібних правовідносинах в Україні. Що ж стосується матеріальної шкоди у розмірі 22 000,00 грн., то така вимога не підлягає задоволенню повністю, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами безпосередній зв`язок здійснених ним витрат на проїзд із розглядом конкретних справ судом, присутність його у всіх судових засіданнях, щодо яких суду надані судові повістки, необхідність здійснення цих витрат саме за станом здоров`я, як це стверджує позивач, а також обґрунтованість і доцільність проведення витрат саме у такому розмірі, який значно (у десятки разів) відрізняється від добирання транспортом загального користування. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161 гс 18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14?447 цс 19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області, має статус юридичної особи. Аналіз статті 1174 ЦК України дає підстави для висновку, що шкода заподіяна незаконним рішенням посадової або службової особи органу державної влади, відшкодовується державою. Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діяти чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Такими органом державної влади у спірних правовідносинах є Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області. У постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19), Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, відповідно до якого залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (пункт 44). Ураховуючи, що відшкодування шкоди відповідно до статті 1174 ЦК України та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок № 845), у редакції на час виникнення спірних правовідносин, здійснюється за рахунок держави шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України, таку моральну шкоду слід стягнути саме з держави, а саме з Державного бюджету України на користь позивача. Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 26.08.2020 року у справі № 544/964/18 (провадження № 61-9124св19). На підставі викладеного,

Outcome: partial