Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

\~\~\~\~\~\~Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути грошові кошти у розмірі 55 540 доларів США , що складає 1 573\~114 гривень 96 коп., які складаються із: суми основного боргу за Договором позики від 04.03.2013: 40 000 доларів США, процентів згідно п.3 Договору: 4 500 доларів США, штрафу за п.4 Договору: 11 040 доларів США. \~\~\~\~\~\~Позивач посилається на те, що 04 березня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики у простій письмовій формі. Відповідно до п.1 цього договору та відповідних розписок позивачем було позичено відповідачу всього 40 000 (сорок тисяч) доларів США (20 000 (двадцять тисяч) доларів США - 04.03.2013, 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США - 25.04.2013, 5 000 (п`ять тисяч) доларів США 14.06.2013) Згідно з п. 2 Договору Відповідач брав гроші строком на рік та повинен був повернути гроші не пізніше 05.03.2014. Але з 06.01.2020 року, посилаючись на скрутне матеріальне становище, відповідач повідомив позивача, що від своїх зобов`язань він не відмовляється, але йому потрібно більше часу на погашення боргу, про що написав відповідне зобов`язання від 20.07.20. Борг не повернув, тому позивач змушений звернутися до суду.\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~Позивач та представник позивача просили позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, зазначив, що борг виплачував, лише з 2020 року припинив його сплачувати. \~\~\~\~\~\~ Вислухавши сторони та представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково. \~\~\~\~\~\~ У судовому засіданні встановлено, що 04 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п.1 цього договору та відповідних розписок позивачем було позичено відповідачу всього 40 000 (сорок тисяч) доларів США (20 000 (двадцять тисяч) доларів США - 04.03.2013, 15 000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США - 25.04.2013, 5 000 (п`ять тисяч) доларів США 14.06.2013). Відповідно до\~ст.\~1046\~ЦК України,\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Договір\~позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі\~ст.\~1047\~ЦК України\~договір позики\~укладається у\~письмовій формі,\~якщо його\~сума не\~менш як\~у десять\~разів перевищує\~встановлений законом\~розмір неоподатковуваного\~мінімуму доходів\~громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На\~підтвердження укладення\~договору позики\~та його\~умов може\~бути представлена\~розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування.\~Предметом доказування\~є обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення.\~Сторони мають\~право обґрунтовувати\~належність конкретного\~доказу для\~підтвердження їхніх\~вимог або\~заперечень.\~Суд не\~бере до\~розгляду докази,\~що не\~стосуються предмета\~доказування.\~Суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом.\~Обставини справи,\~які за\~законом мають\~бути підтверджені\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування.\~Достовірними є\~докази,\~на підставі\~яких можна\~встановити дійсні\~обставини справи.\~Достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування.\~Питання про\~достатність доказів\~для встановлення\~обставин,\~що мають\~значення для\~справи,\~суд вирішує відповідно\~до свого\~внутрішнього переконання.\~Кожна сторона\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У разі\~посилання учасника\~справи на не вчинення іншим\~учасником справи\~певних дій\~або відсутність\~певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих\~дій або\~наявності певної\~події. У разі\~ненадання таких\~доказів суд\~може визнати\~обставину невчинення\~відповідних дій\~або відсутності\~події встановленою,\~(правовий\~висновок,\~що міститься\~у постанові\~ВС (КГС) від 18.06.19 № 920/330/18). Відповідно до\~ч.\~4\~ст.\~263\~ЦПК України,\~при виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування\~відповідних норм\~права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду.\~Вважаю,\~що при\~вирішенні питання\~правильного нарахування\~та стягнення\~процентів від\~суми позики\~після спливу\~строку Договору,\~необхідно приймати\~до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 14- 10цс18. Так, згідно з частиною другою статті 1050 ПК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за позикою на суму боргу за кредитом, який наданий на 12 місяців - до 5 березня 2014 року. Відтак, у межах строку кредитування з 04 березня 2013 року до 05 березня 2014 року року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 5 числа (кожного місяця) в розмірі 1, 25 % від суми позики. Починаючи з 05 березня 2014 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. За подібних\~умов Велика Палата Верховного Суду зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Аналогічною є позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 28 березня 2018 року у справі N 14-10цс18 у спорі , що стосувався стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, а також штрафу (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку кредитування. Так, ВС висловився щодо змісту понять "строк договору", "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання". Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ПК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ПК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. За умовами\~Договору не\~передбачалось,\~що він\~діє до\~повного виконання\~вказаного зобов`язання. Умовами Договору від 04.03 2013 року сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк позики (один рік), термін закінчення позики (05.03.2014 року), а також термін щомісячного виконання зобов`язання (сплати процентів в розмірі 1, 25% від суми позики - «5 число»). Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду аналогічно вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 6 лютого 2019 року за №175/4753/15-ц. Висновком експертного дослідження № 155 було встановлено, що з урахуванням переплати по відсоткам за період дії договору позики з 04.03.2013 по 05.03.2014, а також з урахуванням усіх сум, що були передані [PERSON] [PERSON] за договором позики від 04.03.2013 в період з 05.03.2014 по 07.10.2020 ( поступове повернення основного боргу) вбачається, що відповідачем сплачено позивачу частину основного боргу в розмрі 28310.85 доларів США. Таким чином, поверненню підлягає сума 11\~689,15 доларів США ( 40000 28310.85 = 11689.15). З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково .

Outcome: partial