Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що з 17 липня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], 25 липня 2011 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб розірвано, вони мають доньку [PERSON], [INFO]. У період шлюбу за спільні кошти придбано автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 196, державний номер [NUMBER], та житловий будинок [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області вартістю 21 200 грн. 13 жовтня 2012 року автомобіль був знятий з обліку для реалізації за заявою [PERSON] та у цей же день на підставі довідки-рахунку ДШ 771942 зареєстрований за гр. [PERSON]. Посилаючись на те, що автомобіль проданий без його згоди, грошові кошти за свою частку він не отримував, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля у розмірі 37543 грн.50 коп. (а.с. 2-3, 88-91, 135-136). У березні 2013 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] було придбано майно, що знаходиться у спільній сумісній власності, а саме: автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 196, державний номер [NUMBER], житловий будинок [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області, загальною площею 42,9 кв.м. Автомобіль був проданий з відома [PERSON], і з його згоди отримані кошти залишені у користуванні [PERSON] та фактично витрачені на утримання доньки. Уточнивши позовні вимоги, просила визнати за [PERSON] право власності в цілому на житловий будинок, стягнути з нього грошову компенсацію вартості 2/3 частин будинку у сумі 66 000 грн.; враховуючи вартість грошової компенсації за 1/3 частини вартості автомобіля, зменшити розмір компенсації з [PERSON] на її користь до 50 572 грн. 19 коп. (а.с. 25-27, 145-148, 196-199, 216-219). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2014 року позов [PERSON] задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля у розмірі 37543 грн.50 коп. та судові витрати у розмірі 2 015 грн. 90 коп. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] - відмовлено (а.с. 239-244). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, яким в задоволенні позову [PERSON] відмовити, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 252-257). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2004 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2011 року розірвано (а.с. 6-7). [INFO] року народилась донька [PERSON]. У період шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано наступне майно: автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 196, державний номер [NUMBER] та житловий будинок [ADDRESS] Магдалинівського району Дніпропетровської області. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та стягуючи компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля, суд першої інстанції правильно керувався ч.1 ст.60, ч. 1 ст. 70 СК України та виходив із того, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, і підлягає поділу в рівних частках, а законних підстав для відступлення від рівності часток - не має, а посилання [PERSON] на наявність доньки 2007 року, яка проживає разом із нею, не являється підставою для відступлення від рівності часток, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 грудня 2010 року на користь відповідачки, крім аліментів, було стягнуто додаткові витрати на утримання дитини, а доказів того, що розмір аліментів, які сплачує батько дитини, не достатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, - у матеріалах справи не має. Судом встановлено, і ніким не заперечувалось, що 13 жовтня 2012 року автомобіль був проданий [PERSON], доказів про наявність згоди чоловіка на продаж автомобіля та витрату отриманих коштів - суду не надано, тому суд правильно виходив із того, що автомобіль проданий, а кошти [PERSON] витрачені без погодження із бувшим чоловіком. Згідно із абзацом 2 п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім*ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Із матеріалів справи вбачається, що автомобіль був проданий за 48 741гр. 71коп. (а.с.65), половина отриманих коштів складає 24 370гр. 85коп., саме ця сума підлягає стягненню, а не ринкова вартість автомобіля, визначена згідно висновку судової авто товарознавчої експертизи № 2134-13 від 12 листопада 2013 року у сумі 75 087 гривень (без огляду автомобіля). За таких обставин рішення суду у частині стягнення компенсації підлягає зміні на підставі п.4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК України, а сума компенсації за ? частину автомобіля - зменшенню із 37543 грн.50 коп. до 24 370гр. 85коп.. Згідно із п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Із позовної заяви [PERSON] вбачається, що вона просила визнати за [PERSON] право власності в цілому на житловий будинок, та стягнути з нього грошову компенсацію вартості 2/3 частин будинку у сумі 66 000 грн. Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя") поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Із матеріалів справи вбачається, що подружжя [PERSON] не дійшли згоди щодо ринкової вартості домоволодіння, будь-яких доказів ринкової вартості домоволодіння, у порушення ст.10, 60 ЦПК України, позивачка суду не надала, відповідач не погоджується на виплату компенсації і не вніс на депозитний рахунок суду грошової суми. Виходячи із того, що позовні вимоги про визнання права власності на частку домоволодіння [PERSON] не заявлялись, а відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог, - суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позову у цій частині, що не позбавляє [PERSON] звернутись до суду із позовом про визнання права власності на частку домоволодіння. Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом порушені ст. 60, 70, 71 Сімейного Кодексу України є голослівним, а доводи апелянта про те, що суд не призначив будівельно-технічну експертизу - не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки позовні вимоги про поділ домоволодіння в натурі [PERSON] не заявлялись. Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і зводяться до переоцінки доказів, однак, відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції. Судом у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення та додаткового рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду у частині відмови у задоволенні зустрічного позову є законним і обґрунтованими, тому його слід залишити без змін.

Outcome: partial