Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

13.03.2017 ПАТ КБ "ПриватБанк" (в подальшому АТ КБ «ПриватБанк») подало до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №Е/V 3214 від 18.09.2007 та договором про видачу траншу №Е/V 3214/1 від 20.09.2007 в сумі 5138,79 (Долар США), що складає 138 233,45 грн., а саме: 5138,79 (Долар США) - заборгованість за відсотками, нарахованими за період з 15.12.2016 по 24.02.2017 за користування кредитом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №Е/V 3214 від 18.09.2007 та договором про видачу траншу №Е/V 3214/1 від 20.09.2007 між Банком та відповідачем [PERSON] , нею отримано кредит у розмірі 200 000,00 Доларів США на термін до 18.09.2017. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала. Зокрема, станом на 24.02.2017 виникла заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 5138,79 Доларів США, які нараховані за період з 15.12.2016 по 24.02.2017. Відповідачам було направлено письмову вимогу щодо виконання зобов`язань за укладеними договорами, однак така претензія залишена без задоволення, зобов`язання відповідачами не виконані, а тому Банк, звернувся до суду. Ухвалою суду від 22.03.2017 відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 26.06.2017 провадження у справі зупинено до прийняття спадкоємцями спадщини, яка належала [PERSON] та залучення їх як правонаступників. Ухвалою суду від 27.12.2017 поновлено провадження у справі. 27.04.2018 відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву. 14.05.2018 та 31.05.2018 представником позивача подано до суду відповідь на відзив. Ухвалою суду від 06.08.2018 призначено судову економічну експертизу в справі, провадження в справі зупинено на час провадження експертизи. 02.04.2019 на адресу суду надійшло повідомлення №4729 про неможливість надання висновку експерта судово - економічної експертизи по цивільній справі №458/246/17. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2020 для розгляду справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І. Ухвалою суду від 26.08.2020 справу прийнято до провадження, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 24.03.2021 провадження у справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" в частині позовних вимог до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором - закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 06.05.2021 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Богдан З.С. подано до суду додаткові письмові пояснення. Ухвалою суду від 06.05.2021 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. 04.06.2021 представник позивача Акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" подав до суду уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 17.08.2021 заяву про уточнення позовних вимог від 04.06.2021 залишено без розгляду, зупинено провадження в справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 458/276/21 за позовом [PERSON] до АТ КБ "ПриватБанк", треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., Турківський РВ ДВС ЗМУ МЮ (м. Львів) про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою суду від 08.11.2021 поновлено провадження в справі, призначено судове засідання. У судовому засіданні представник позивача АТ КБ "ПриватБанк" - Жарський І.Р., який взяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав повністю. Пояснив, що відповідач [PERSON] у 2007 році уклала з позивачем кредитний договір №Е/V 3214 від 18.09.2007, в забезпечення якого було укладено договори поруки з [PERSON] , [PERSON] . Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, а відповідач [PERSON] , яка спочатку свої зобов`язання виконувала, в подальшому припинила вчиняти дії з повернення кредитних коштів. 05.10.2016 Банк направив відповідачам претензію про виконання зобов`язань за кредитним договором, яка не була взята до уваги відповідачами. Банк просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 5138,79 Доларів США, які нараховані за період з 15.12.2016 по 24.02.2017. Представник позивача Жарський І.Р. зазначив, що вказаний розмір відсотків нарахований за підвищеною ставкою 32 % відсотки відповідно до п. 4.3. Договору №Е/V 3214 від 18.09.2007, що в свою чергу, є нічим іншим як стягненням заборгованості на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Кредитний договір є діючий, жодний пункт такого не визнавався недійсним, відсотки повністю відповідають кредитному договору, розрахунку заборгованості, а також вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України. Те, що в позовній заяві не міститься посилання на ч. 2 ст. 625 ЦК України, як на підставу позову, то це не є обов`язковою вимогою для позивача і не може вплинути на правильне вирішення справи, оскільки обов`язок надати правильну кваліфікацію спірним правовідносинам належить саме суду. Просив врахувати правові висновки Верховного суду з цього приводу у подібних правовідносинах та позов задовольнити повністю. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Богдан З.С. позовні вимоги не визнала, так вважає такі необґрунтованими. Надала пояснення про те, що дійсно між АТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір та відповідач отримала кредит в розмірі 200 000,00 доларів США, в договорі було зазначено кінцевий строк повернення кредиту та строк виконання зобов`язань щодо сплати платежів по основній заборгованості та процентів. У жовтні 2016 році Банк направив відповідачу претензію про необхідність погашення заборгованості за тілом кредиту. Тим самим, Банк змінив строки виконання договору кредиту, а отже в нього припинилось право нараховувати відсотки за кредитом після пред`явленої претензії. Як видно з позовної заяви, позивач просить стягнути відсотки за період з 15.12.2016 по 24.02.2017, тобто відсотки, які нараховані після пред`явленої претензії, тоді як кредитодавець має право нараховувати відсотки лише на строк дії договору, що відповідає як вимогам закону так і усталеній судовій практиці Верховного Суду. Щодо розрахунку заборгованості за спірними відсотками, то в такому дійсно вказана підвищена відсоткова ставка 32 %, однак, така ставка вказана у відповідній графі за весь період наданого розрахунку, тобто з 2007 року, як і ставка 14 %. Відтак, з розрахунку не виявляється можливим встановити за якою саме ставкою проведено нарахування, адже жодного посилання ні на п. 4.3 Договору кредиту, ні на ч. 2 ст. 625 ЦК України не має. Вважає, що представник позивача лише в судовому засіданні змінив підставу обґрунтуванням позову з 1048 ЦК України на ч. 2 ст. 625 ЦК України. Окрім цього, провівши простий математичний підрахунок, можна дійти висновку, що сума спірних відсотків, вказаних у розрахунку, не відповідає сумі, яку просить стягнути Банк в позові. За клопотанням відповідача судом була призначена експертиза, яка б дала відповіді на такі запитання, однак, позивач не надав експерту необхідних документів, а тому така не була проведена. Зазначила, що відповідач [PERSON] не заперечує того, що має заборгованість за кредитом, відсотками, готова врегулювати це питання з Банком, зокрема в позасудовому порядку, однак відповіді від представників Банк на таку пропозицію відповідач не отримала. Не заперечила, що Банк має право нараховувати відсотки на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак, це має відповідати нормам чинного законодавства, тобто нарахування повинно бути проведено в межах дії Договору кредиту. З урахуванням викладеного, просила в задоволенні позову відмовити повністю. У судове засідання відповідач [PERSON] , не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Причин неявки не повідомив, відзив не подав. Заслухавши доводи та заперечення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як видно з кредитної угоди №Е/V 3214 від 18.09.2007 та договору про видачу траншу №Е/V 3214/1 від 20.09.2007, такі укладені між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] . За умовами Договору, [PERSON] отримала від Банку кредит у розмірі 200 000,00 доларів США з терміном погашення не пізніше 18.09.2017, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 32% річних, а позичальник зобов`язувалась в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитною угодою. 18.09.2007 був укладений договір поруки між Банком, [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 18.09.2007 був укладений договір поруки між Банком, [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Банк виконав свої зобов`язання перед відповідачем [PERSON] та надав їй кредитні кошти. 05.10.2016 ПАТ КБ "ПриватБанк" надіслав відповідачам повідомлення про те, щоб у термін не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення, погасити прострочену заборгованість У разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк, на підставі ст. 1050 ЦК України, умов кредитного договору №Е/V 3214 від 18.09.2007 та договору про видачу траншу №Е/V 3214/1 від 20.09.2007, Банк вимагатиме повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції. З розрахунку заборгованості за договором №Е/V 3214/1 від 20.09.2007 видно, що станом на 24.02.2017 загальний залишок заборгованості за наданим кредитом складає 94 733,20 доларів США; загальний залишок заборгованості за процентами - 45 273,48 доларів США, всього заборгованість за кредитом становить 185 068,43 доларів США. Заборгованість до стягнення за процентами, нарахованими за період 3 15.12.2016 по 24.02.2017 становить 5138,79 доларів США. Представник позивача, посилаючись на неналежне виконання відповідачами зобов`язань за укладеними договорами, на підставі ст. 526, 527, 530, 554, 610, 1050, 1054 ЦК України звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 5138,79 (Долар США), які нараховані за період з 15.12.2016 по 24.02.2017. У судовому засіданні представник позивача Жарський І.Р. зазначив, що нарахування спірної суми заборгованості за користування кредитом проведено за період з 15.12.2016 по 24.02.2017 на підставі п. 4.3 Кредитного договору між сторонами, що в свою чергу відповідає приписам ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка і підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Представник відповідача [PERSON] заперечила проти позову з тієї підстави, що заборгованість за відсотки нарахована Банком за межами дії кредитного договору, тобто після пред`явленої банком претензії про дострокове повернення кредиту, відсотків тощо. Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо кредитних зобов`язань, які регулюються загальними положення ЦК України про зобов`язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України "Кредит". Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, з наведеної норми видно, що в процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який необхідно розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Водночас, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки інше) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою принципу jura novit curia («суд знає закони»), який діє у процесуальному законодавстві. З урахуванням наведеного, вирішуючи спір у цій справі, суд виходить з таких мотивів та положень закону. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Наслідки порушення договору позичальником визначені ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Приписами ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З системного аналізу наведених норм права можна дійти висновку, що ч. 1 ст. 1048 ЦК України законодавець врегулював відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість, у випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню у таких правовідносинах підлягають положення ст. 625 цього Кодексу. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання, на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до яких застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 також викладена правова позиція про те, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит). А за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Як видно з матеріалів справи, та що не заперечили під час судового розгляду представники сторін, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитну угоду № Е/V 3214 від 18.09.2007, Договір про видачу Траншу № №Е/V 3214/1 від 20.09.2017, за якими позичальник отримала кредит в розмірі 200 000,00 доларів США. Кінцевий строк повернення кредиту 18.09.2017. У зв`язку з невиконанням умов цієї кредитної угоду позичальником, виникла заборгованість, зокрема за процентами, що також не заперечується сторонами у справі. Позивач 05.10.2016, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, пред`явив до відповідачів вимогу про те, що не пізніше п`яти днів з дати одержання цього повідомлення необхідно погасити прострочену заборгованість в сумі 129 219,92 долари США. У разі несплати заборгованості, на підставі ст. 1050 ЦК України Банк вимагає повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції. Суд зазначає, що звернення з вимогою про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Таким чином, АТ КБ "ПриватБанк", звернувшись з вимогою до відповідачів про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. У разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Однак, як видно з розрахунку заборгованості за договором №Е/V 3214 від 18.09.2007 та Договору про видачу Траншу № №Е/V 3214/1 від 20.09.2017, станом на 24.02.2017 Банк провів розрахунок заборгованості за процентами, які нараховані за період з 15.12.2016 по 24.02.2017, тобто після пред`явленої 05.10.2016 вимоги до відповідачів згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Щодо аргументів представника позивача Жарського І.Р. , які висловлені ним у судовому засіданні про те, що позивач вимагає стягнення спірної заборгованості за відсотками за вказаний період на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, з урахуванням п. 4.3 Кредитної угоди №Е/V 3214 від 18.09.2007, то суд їх відхиляє як безпідставні, виходячи з такого. Відповідно до п. 4.3 Кредитної угоди №Е/V 3214 від 18.09.2007, при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань по погашенню кредиту передбачених умовами такої угоди позичальник сплачує банку відсотки за користування Траншем кредиту в розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за цією Кредитною угодою видно, що позивач дійсно провів розрахунок відсотків за підвищеною ставкою 32% річних. Однак, за встановлених обставин у цій справі, Банк мав право проводити таке нарахування відповідно до умов Кредитної угоди, які в свою чергу є дійсними і не заперечуються стороною відповідача, лише до звернення його, як кредитора, з вимогою про дострокове стягнення заборгованості ( ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Водночас, положення ч. 2 ст. 625 ЦК України регламентують наслідки порушення боржником зобов`язання і передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, виходячи з принципу jura novit curia («суд знає закони»), з фактів, установлених під час розгляду справи, суд дійшов висновку, з урахуванням правової природи положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка є охоронною нормою права, такі не можуть бути застосовані, як вважає представник позивача Жарський І.Р. , до спірних правовідносин, оскільки Банк провів нарахування заборгованості за відсотками відповідно до умов Кредитного договору (зокрема п. 4.3) за період з 15.12.2016 по 24.02.2017, тобто після пред`явленої 05.10.2016 вимоги до відповідачів згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій. При цьому, доводи представника позивача Жарського І.Р. про те, що нарахування спірної заборгованості на підставі п. 4.3 Кредитної угоди №Е/V 3214 від 18.09.2007 відповідає ч. 2 ст. 625 ЦК України і є підставою позову, за конкретних обставин цієї справи, суд вважає неспроможними. Водночас суд вважає прийнятними заперечення проти позову представника відповідача Богдан З.С. щодо безпідставного нарахування спірної заборгованості за відсотками після пред`явленої позивачем до [PERSON] , як позичальника, вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Виходячи з принципів диспозитивності та змагальності, передбачених ст. 12, 13 ЦПК України, суд вирішує справу в межах заявлених вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Беручи до уваги те, що нарахування спірної заборгованості за відсотками позивач здійснив після звернення 05.10.2016 до відповідачів з вимогою про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій, тому суд вважає, що таке нарахування спірної заборгованості за відсотками за період з 15.12.2016 по 24.02.2017 є безпідставним. Відтак, ураховуючи встановлені у справі обставини, дослідивши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та їх недоведеність позивачем, а тому в позові необхідно відмовити. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed