Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

17.08.2016 представника позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] треті особи Служба у справах дітей Сєвєродонецької міської ради та орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, в якому просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України без згоди батька до досягнення ними повноліття та надати дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон неповнолітніх дітей без згоди батька. 22.09.2016 представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги, та просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за межі України без згоди батька до досягнення ними повноліття. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем з 16.08.2012 перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільних дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. 31.08.2015 рішенням Старобільського районного суду Луганської області шлюб між ними був розірваний та діти залишилися проживати з нею. На даний час вона разом з дітьми зареєстрована та взята на облік як внутрішньо переміщена особа в м. Сєвєродонецьку по вул. Енергетиків, 8/88, де постійно і мешкає. Відповідач постійно проживає в с. Привітне Словяносербського району Луганської області, а в зв'язку з початком бойових дій останній зник, на зв'язок не виходить і до теперішнього часу його місцезнаходження їй не відоме. Вона має намір разом з дітьми виїхати за межі країни з метою відпочинку, оздоровлення, відвідування родичів та розширення кругозору дітей, однак згоди відповідача не може отримати через невизначеність місця його знаходження. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце проведення судового засідання [PERSON] був повідомлений належним чином (а.с.72) позивач повістку не отримала, але в силу ч.5 ст.76 ЦПК України позивач вважається таким, що отримав повістку. 01.11.2016 представник позивача через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.59) Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі, заперечень з приводу позову не надав. Про день, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином - через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада" на веб-сайті Марківського районного суду в розділі "Справи Слов'яносербського районного суду Луганської області". Крім того відповідач подав заявку про отримання процесуальних документів в електронному вигляді(а.с.61) а тому копію позовної заяви з додатками та повістку про виклик до суду йому було направлено (66-69). Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дачу, час та місце судового засідання (а.с.70-71) представник органу опіки Сєвєродонецької міської ради не заперечував проти задоволення позову та просив справу розглянути без їх участі (а.с.42), представник служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради просив праву розглянути без їх участі та прийняти рішення на розсуд суду. (а.с.44) Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. 28.11.2016 згідно ст.225 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до журналу судового засідання. В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії паспорту [NUMBER], виданого 16.12.2010 Слов'яносерським РВ УМВС України в Луганській області [PERSON] є громадянкою України та зареєстрована за адресою: с. Привітне, Словяносербського району Луганської області , має картку платника податків [NUMBER](а.с.7-8). Згідно копії свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 16.08.2012 між [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований 25.11.2010 Веселогірською сільською радою Слов'яносербського району Луганської області. (а.с.9) Згідно копії рішення Старобільського районного суду Луганської області від 31.08.2015 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, рішення набрало законної сили 11.09.2015 (а.с.10). Відповідно до копій свідоцтв про народження сторони мають 2 дітей сина [PERSON] - [INFO], та доньку [PERSON] - [INFO] про що свідчать свідоцва [NUMBER] та [NUMBER] видані Виконавчим комітетом Веселогірської сільської ради Слов'яносербського району Луганської області 13.01.2014 та 05.12.2008 відповідно (а.с.11-12) Згідно копії довідки від 01.10.2015 р. № 919047121 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території с. Привітне Слов'яносербського району Луганської області до м. Сєвєродонецьк Луганської області області разом з дітьми (а.с. 13). Громадської організація "Мой город - Рубежное" повідомила, що [PERSON] має поїхати до Франції в складі групи дітей з України, за запрошенням французької доброчинної асоціації "Привет детям Чернобыля" та діти будуть проживати у францезьких сім'ях, знайомитись культурою Франції (а.с.60) Відповідач отримавши позов своїм правом на подачу заперечень проти нього суду не надав. Таким чином між сторонами виник цивільно - правовий спір з приводу надання дозволу на виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Конституцією України від 28 червня 1996 року (ст. 33) кожному, хто незаконних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка недосягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. З позовної заяви встановлено, що позивач разом зі своїми неповнолітніми дітьми має намір тимчасово виїзджати за межі країни при цьому надано як доказ лист Громадської організація "Мой город - Рубежное" повідомила, що [PERSON] має поїхати до Франції в складі групи дітей з України, за запрошенням французької доброчинної асоціації "Привет детям Чернобыля" та діти будуть проживати у францезьких сім'ях, знайомитись культурою Франції (а.с.60) Тому суд вважає за можливе надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] [INFO] за межі державного кордону України до Франції без письмової згоди та супроводу її батька [PERSON] строком один рік з дня набрання рішенням законної сили. Щодо необхідності виїзду за межі країни неповнолітнього [PERSON] [INFO] без згоди батька суд зазначає, що не наведено жодних обгрунтованих підстав необхідності виїзду дитини для відрочинку саме за кордон , та при цьому не вказано на який саме період необхідно надати дозвіл, мається лише посиланняя на необхідність відпочиноку, та розширення куругозору, як необхідність виїзду, про те, що дитина потребує лікування чи відпочинку в конкретному закладі за межами державного кордону України суду не надано. З огляду на викладене позовні вимоги щодо надання дозволу на виїзд неповнолітнього [PERSON] [INFO] за межі державного кордону України задоволенню не підлягають в звязку з недоведеністю необхідності виїзду за кордон малолітнього без згоди другого з батьків. Проте суд зазначає, що в разі виникнення підстав для надання дозволу на виїзд за межі державного кордону України малолітнього [PERSON] без письмової згоди та супроводу його батька - [PERSON] позивач має право повторно звернутися до суду. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. При поданні позову позивачем квитанцією від 10.08.2016 був сплачений судовий збір у сумі 551,20 гривень, оскільки позов задоволено частково стягненню з відповідача підлягає 275,60 грн

Outcome: partial