Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

ПАТ "ВіЕс Банк" звернулося в суд із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 11.09.2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № KF 52176 на суму 35000,00 доларів США під 12,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 10.09.2018 року. Своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима відповідач [PERSON] належним чином не виконував, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість по кредиту в розмірі 7282,51 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 20.06.2017 року становить 189513,68 грн. З метою забезпечення виконання зобовязань за укладеним кредитним договором, між ПАТ «ВіЕс Банк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір від 11.09.2008 року, за умовами якого останній передав банку в іпотеку житловий будинок з надвірними спорудами по вул.Гагаріна, 22 в м.Виноградів загальною площею 246,60 м.кв. та земельну ділянку площею 0,095 га за цією ж адресою з цільовим призначенням для будівництва жилого будинку. 11.05.2017 року відповідачам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було надіслано повідомлення з вимогою про звільнення предмету іпотеки. Однак, така вимога залишена без задоволення. У звязку з цим позивач просив в судовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,095 га по вул.Гагаріна, 22 в м.Виноградів Закарпатської області, закріпити за банком права управителя щодо цього нерухомого майна та виселити відповідачів. В судове засідання сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник ПАТ «ВіЕс Банк» подав заяву про розгляд справи без участі представника банку, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задовольнити. Проти прийняття заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином. Заяв та клопотань не надходило. Відтак, у відповідності до порядку, встановленого ст.ст.169, 224, 225 ЦПК України суд, приймаючи до уваги, що позивач не заперечує щодо такого вирішення справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши подані докази, всебічно і повно з'ясувавши підтверджені ними фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 11.09.2008 року між відкритим акціонерним товариством "Фольксбанк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ВіЕс Банк" - позивач у справі та [PERSON] - відповідачем було укладено кредитний договір № KF 52176. На підставі даного договору відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 35000,00 доларів США строком на 10 років, кінцевий строк погашення кредиту - не пізніше 10.09.2018 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 13,5 % річних, У випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами, та/або недотримання позичальником вимог щодо страхування майна на умовах та у порядку, визначених в п.5.2.1 даного Договору, процент за користування кредитом, збільшується на 10% річних від базової ставки. В порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] не виконував належним чином зобов'язання за договором, в результаті чого утворилася заборгованість. Сума заборгованості станом на 20.06.2017 року складає 7282,51 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ (1 долар США = 26,023126 грн.) становить 189513,68 грн., з яких 6585,78 доларів США = 171382,58 грн. - заборгованість по кредиту, 414,97 доларів США = 10798,82 грн. - заборгованість по відсотках та 281,76 долари США = 7332,28 грн. - пеня. В забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за згаданим кредитним договором 11.09.2008 року між відкритим акціонерним товариством "Фольксбанк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ВіЕс Банк", та [PERSON] було укладено іпотечний договір. Згідно п.1.2 іпотечного договору в іпотеку передано наступне належне відповідачеві нерухоме майно: земельна ділянка площею 0,095 га з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку в м.Виноградів по вул.Гагаріна, 22 та житловий будинок з надвірними спорудами загальною площею 246, 6 м.кв. в м.Виноградів по вул.Гагаріна, 22. Наведені вище обставини повністю та об'єктивно стверджені дослідженими судом письмовими доказами, які є належними та допустимими, а саме: копією кредитного договору № KF 52176 від 11.09.2008 року, розрахунком заборгованості відповідача [PERSON] за кредитним договором, копією іпотечного договору від 11.09.2008 року, іншими письмовими доказами. Суд констатує, що між сторонами виникли договірні правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 33 Закону "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.6.1 Іпотечного договору від 11.09.2008 року право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя а) у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання б) у разі порушення іпотекодавцем умов, встановлених цим договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, цього Договору шляхом задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, згідно цього договору, належить іпотекодержателю (п.7.1.3 Іпотечного договору). Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі N 6-1080цс15 (постанова Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року) слідує, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. У даному випадку позичальник допустив заборгованість по кредиту, а тому в банку виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки житловий будинок та земельну ділянку по вул.Гагаріна, 22 в м.Виноградів Закарпатської області. 11.05.2017 року позивачем було надіслано боржнику повідомлення про порушення основного зобовязання з вимогою погасити заборгованість по кредиту достроково, а також з попередженням про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, цю вимогу-повідомлення не виконано, заборгованість не погашено. Відповідно до статті 34 Закону «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Звертаючись з вимогою про закріплення за банком права управителя щодо переданого в іпотеку нерухомого майна позивач належним чином не обґрунтував свою вимогу та не вказав мету передачі предмета іпотеки в управління, а лише зазначив норму закону. Позов в цій частині є необґрунтований, в його задоволенні слід відмовити. Щодо вимог про виселення, то суд при вирішенні даної вимоги враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі № 6-1449цс15 (постанова Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року). Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). З матеріалів справи слідує, що предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредитних коштів, а тому виселення осіб із займаного житлового приміщення можливе тільки у випадку надання іншого постійного житла. В даному випадку іншого постійного житла, яке має бути надане особі одночасно з виселенням немає, а отже це є підставою для відмови в позові про виселення. З урахуванням наведенного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення. Згідно статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial