Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача, просить визнати недійсним договір іпотеки №PCL-001/053/2006 від 27 березня 2006 року, укладений між нею та Акціонерно-комерційним банком "Райфайзенбанк України", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", посилаючись на те, що зазначений договір укладений внаслідок помилки, укладення договору іпотеки не відповідало її внутрішній волі, а було зумовлено факторами зовнішнього впливу. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Клопотань від учасників про розгляд справи з викликом сторін на адресу Шевченківського районного суду м. Києва не надходило. Відповідно до ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійнювалося, що узгоджується з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке. Судом встановлено, що 27 березня 2006 року між [PERSON] (далі - Позивач) та Акціонерно-комерційним банком "Райфайзенбанк України", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк" (далі - Відповідач), для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №ML-001/053/2006 від 27 березня 2006 року був укладений договір іпотеки №PCL-001/053/2006 (далі - Договір іпотеки),. Позивач вважає, що є достатні правові підстави для визнання Договору іпотеки №PCL-001/053/2006 від 27 березня 2006 року недійсним, оскільки при укладенні даного правочину, Позивач здійснив помилку, а саме - не будучи фахівцем в галузі права чи фінансів, Позивач пішов на укладення даного договору, тим самим підставивши своє єдине майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , під ризик втрати. Укладання договору іпотеки не відповідало внутрішній волі позивача, а було зумовлено факторами зовнішнього впливу, які не були в повній мірі проаналізовані та оцінені позивачем. Виходячи з норми, закріпленої в ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини щодо застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», відповідно до якого законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається, у тому числі, з ЦК України. Ст. 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії договору іпотеки. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).. Згідно з ч.ч. 1-3 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Ст.229 ЦК України передбачено: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Пленум ВСУ в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з п.23 зазначеної постанови, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Отже, помилка та вплив тяжких обставин є самостійними та взаємовиключними підставами для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено у встановлений процесуальним законом спосіб існування на момент вчинення оспорюваного правочину жодної зі вказаних підстав. За змістом ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст.81 ЦПК України). З огляду на зазначене, у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed