Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] ) звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , яким просила визнати за позивачем право особистої власності на 2/3 частки спільного сумісного майна подружжя сторін: легкового автомобіля GEELY 1.5 МК Impress, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , а за відповідачем - 1/3 частку власності на вказаний автомобіль. На час придбання автомобіля його вартість складала 86900,00 грн. В обґрунтування позову вказано, що спірний автомобіль придбано під час шлюбу сторін, тому автомобіль є їх спільною сумісною власністю. Посилаючись на норми ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України позивач вважає, що через несплату відповідачем аліментів позивачеві на утримання сина сторін [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем, частка позивача у праві власності на спірний автомобіль має бути збільшена із 1/2 до 2/3. Позовна заява не вказує на суми і періоди несплати аліментів. На пропозицію позивача від 14.01.2019 поділити автомобіль відповідач не відреагував. Відповідач у відзиві проти позову заперечував повністю за необґрунтованістю і безпідставністю. Вказав на відсутність у позовній заяві фактів, які є підставою для задоволення позову. Відповідач не отримував від позивача пропозицію від 14.01.2019 про поділ автомобіля. Проживання сина сторін з позивачем не є підставою для відступлення від законодавчої засади рівності часток подружжя під час поділу їх спільного сумісного майна. Доказів заборгованості за аліментами немає. Спірний автомобіль арештовано. Відповідач має кредитні зобов`язання перед АТ КБ "ПриватБанк", що виникли під час шлюбу сторін, і наразі він один несе за ними витрати. Відповіддю на відзив позивач вказала, що кредитні зобов`язання відповідача перед АТ КБ "ПриватБанк" не стосуються спірного автомобіля. Відповідач сплачував аліменти нерегулярно, мав і має заборгованість за ними. Письмовим поясненням позивач вказала, що шлюб сторін розірвано рішенням суду від 05.09.2017. Аліменти для сина сторін присуджено із 13.03.2015. Заборгованість за аліментами на 01.05.2020 складає 148876,50 грн, що свідчить про ухилення відповідача від їх сплати. Запереченням на пояснення позивач вказав, що сплачує позивачеві аліменти для сина за місцем роботи у ТОВ "Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат". Позивач не повідомила суд, що відповідач протягом 24.12.2013 - 30.01.2017 перебував у місцях позбавлення волі, а до закінчення 2017 року сторони проживали разом однією сім`єю. Від батьківських обов`язків відповідач не ухилявся. Позивач у судових засіданнях позов підтримала повністю. Представник позивача у судових засіданнях позов підтримав повністю. Припустив, що після отримання позитивного рішення суду позивач викупить у відповідача його 1/3 частку у праві власності спірного автомобіля. Перебуваючи у місцях позбавлення волі відповідач мав змогу працювати і платити аліменти. Розмір заборгованості за аліментами свідчить про ухилення від їх сплати. Позивач рахує борг за період 01.04.2008 - 01.01.2020. Відповідач не звертався до служби зайнятості за пошуком роботи чи до органу, який працевлаштовує осіб після звільнення з місць позбавлення волі. Довідками органу ДВС підтверджено заборгованість за аліментами. Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечував повністю. Спірний автомобіль придбано сторонами під час перебування у шлюбі за кредитні кошти. Обидві сторони є однаково зобов`язаним за кредитним зобов`язанням перед банком. Автомобіль було придбано в інтересах сім`ї, кошти банку повертав відповідач. Доказу ухилення від сплати аліментів чи доказу заборгованості за ними позивачем не надано. Відповідач, як особа яка звільнилася з місць позбавлення волі, об`єктивно не міг певний час працевлаштуватися через негативне сприйняття роботодавцями попереднього засудження відповідача. Після працевлаштування відповідач відраховує зі своєї заробітної плати аліменти на користь позивача, у т.ч. протягом 2020 і 2021 року. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних письмових доказів, покладено саме на позивача, якщо відповідач проти позову заперечує. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява № 4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Суд встановив, що 30.04.2010 сторони зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 05.09.2017 (а.с. 15). 17.08.2019 позивач змінила прізвище з " [PERSON] " на " [PERSON] " у зв`язку із одруженням (а.с. 111). За договором купівлі-продажу від 26.06.2013 відповідач придбав у ТОВ "АІС-Кременчук" за 86900,00 грн легковий автомобіль GEELY 1.5 MK Impress, 2013 року випуску (а.с. 6-8). Позивач за договором поруки від 01.07.2013 № 61/2013-Ф поручилася перед кредитором ПАТ АБ "Укргазбанк" за виконання відповідачем зобов`язань перед банком за кредитним договором від 01.07.2013 № 61/2013-Ф щодо кредиту у сумі 78210,00 грн (а.с. 9, 10). Представники сторін ствердили, що порука стосувалася кредиту для придбання спірного автомобіля. За договором застави від 01.07.2013 відповідач передав у заставу ПАТ АБ "Укргазбанк" легковий автомобіль GEELY 1.5 МК Impress, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , як забезпечення повернення банку кредиту у сумі 78210,00 грн. Відповідач є власником вказаного автомобіля за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 26.06.2013 (а.с. 11-13). 30.01.2020 автомобіль оголошено державним виконавцем у розшук у зв`язку з існуванням боргу перед [PERSON] у сумі 210590,00 грн (а.с. 57). 07.10.2019 державним виконавцем накладено арешт на все рухоме майно відповідача за боргом перед АТ КБ "ПриватБанк" у сумі 25800,62 грн (а.с. 62, 65, 67). Сторони є батьками сина [PERSON] , який народився [INFO] (а.с. 24). Син проживає з матір`ю (позивачем). Лист Горішньоплавського міського відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 12.05.2020 № 2465 вказав, що станом на 01.05.2020 відповідач має заборгованість за аліментами у сумі 148876,50 грн. Нарахування заборгованості здійснено державним виконавцем виходячи із середньомісячної заробітної плати у м. Горішні Плавні (а.с. 112). Суд витребував у органу ДВС відомості щодо заборгованості відповідача за аліментами та копії відповідних документів. Так, згідно довідки Горішньоплавського міського відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) станом на 04.09.2020 розмір заборгованості відповідача за аліментами згідно виконавчого листа № 547/276/15-ц від 22.04.2015 про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача для утримання сина [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % встановленого законом мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку, починаючи з 13.03.2015 і до досягнення дитиною повноліття, за період вересень 2015 року - серпень 2020 року складає 75751,71 грн (а.с. 167-171). Довідка відображає нарахування заборгованості за періоди вересень 2015 року - березень 2018 року, травень 2020 року - серпень 2020 року. Повна сплата аліментів відбувалася протягом квітня 2018 року - квітня 2020 року. Протягом 24.12.2013 - 30.01.2017 відповідач перебував у місцях позбавлення волі (а.с. 124, 191). Під час перебування у Машівській виправній колонії із заробітної плати відповідача здійснювалося утримання аліментів у травні - серпні 2015 року (а.с. 219). Відтак розмір заборгованості відповідача перед позивачем за весь період сплати аліментів на утримання сина [PERSON] визначена державним виконавцем у сумі 75751,71 грн станом на 01.09.2020. Згідно оновленої довідки вказаного органу ДВС від 11.03.2021 № 2107 сукупний розмір заборгованості відповідача за аліментами за період вересень 2015 року - лютий 2021 року складає 99966,59 грн (а.с. 232). Суд не погоджується з вказаною довідкою, оскільки відповідач здійснює добровільне відрахування аліментів зі своєї заробітної плати у ТОВ "Єристівський гірничо-збагачувальний комбінат" на рахунок позивача у АТ КБ "ПриватБанк" протягом квітня 2018 року - лютого лютий 2021 року, що підтверджено відповідними довідками (а.с. 121-123, 241, 245). Суд звертав увагу представника відповідача на процесуальний обов`язок відповідача сприяти повному і об`єктивному встановленню обставин справи, не приховувати докази. Відповідач листом від 31.03.2021 підтвердила отримання аліментів протягом травня 2020 року - лютого 2021 року у загальній сумі 43352,59 грн (а.с. 246). Відтак наразі суд погоджується з існуючою у відповідача заборгованістю зі сплати аліментів за період вересень 2015 року - березень 2018 року у сумі 59966,75 грн. Суд повторює, що протягом 24.12.2013 - 30.01.2017 відповідач перебував у місцях позбавлення волі. Сторони та їх представники не надали до суду належних та допустимих доказів вартості спірного автомобіля ні на час звернення з позовом до суду, ні до ухвалення судом рішення. Також не надано доказів щодо суми коштів, які були сплачені на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" в рахунок погашення кредиту на придбання спірного автомобіля взагалі і кожною із сторін зокрема. Учасники справи і їх представники повідомили суд, що не знають де перебуває спірний автомобіль; погодилися, що на автомобіль накладено арешти державними виконавцями. У порядку ч. 7 ст. 81 ЦПК України судом встановлено, що вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 24.12.2013 відповідача засуджено за ч. 2 статті 286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 70 КК України на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою 24.12.2013; речовий доказ автомобіль марки «GEELY», модель «JL7152», державний номерний знак [NUMBER] передано законному володільцю [PERSON] за належністю (а.с. 245-249). Відповідач був взятий під варту одразу після проголошення вироку 24.12.2013, доказів передавання йому автомобіля або ж місцязнаходження автомобіля після 24.12.2013 судові не надано. Доказів існування автомобіля як об`єкта цивільних прав, окрім як запису про автомобіль у свідоцтві про державну реєстрацію транспортного засобу після 23.12.2013 , а також розшуку автомобіля державними виконавцями, судові не надано. Спірні відносини сторін щодо часток у праві спільної сумісної власності майна подружжя та можливого відступу від її рівності врегульовано Сімейним кодексом України (далі СК). Так, відповідно до ст. 60 СК, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч. 1 ст. 71 СК). Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. \частина друга статті 70 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2037-VIII від 17.05.2017\ (частину другу статті 70 після слів "якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї" доповнити словами "ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей)"). Вказане доповнення набрало чинності 08.07.2017. Відтак відповідачеві не може бути поставлено у провину те, що він ухилявся від участі в утриманні сина [PERSON] до [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У цій справі у спірний період позивач взагалі не одержувала аліментів від відповідача. Відповідач пояснював таку обставину перебуванням у місцях позбавлення волі та неможливістю тривалий час працевлаштуватися після цього. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 (далі - постанова № 11 від 21.12.2007) при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд у постанові від 23.05.2018, справа № 350/1697/14-ц, встановив, що відмовляючи [PERSON] у задоволенні позовних вимог в частині відступлення від засади рівності часток, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виникла заборгованість за аліментами не є тією обставиною, яка має істотне значення для застосування частини третьої статті 70 СК України. Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що сама по собі заборгованість з аліментів не є обставиною, яка має істотне значення для відступлення від рівності часток подружжя на підставі частини третьої статті 70 СК України. Не є такою обставиною і факт засудження [PERSON] за спричинення [PERSON] умисних легких тілесних ушкоджень. Заборгованість за аліментами у відповідача виникла під час перебування відповідача у місцях позбавлення волі і певний проміжок часу після звільнення з них. Верховний Суд у постанові від 24.09.2020, справа № 570/685/19, зазначив, що погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено. Також слушними є доводи відповідача про те, що спірний автомобіль було придбано за кредитні кошти і в інтересах сім`ї сторін, сторони є однаково зобов`язаним за відповідним договором кредиту і договором іпотеки. Нерівний поділ автомобіля між сторонами може змінити обсяг зобов`язань сторін перед кредитодавцем. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Водночас відповідні засоби захисту повинні застосовуватися судом, з-поміж іншого, із дотримання вимоги про доведеність, обґрунтованість і законність позовних вимог. Ураховуючи встановлені у справі обставини і правовідносини суд не вбачає підстав для відступу від засади рівності часток права власності бувшого подружжя сторін щодо спірного автомобіля. Суд визнає за кожною із сторін по 1/2 частці власності на автомобіль. Достатні правові підстави для поділу автомобіля у частці 2/3 за позивачем і 1/3 за відповідачем - відсутні. Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 17.04.2020, справа №547/157/19, провадження №2-з/547/8/20, відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed