Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про надання дозволу на виготовлення дітям [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проїзних документів для виїзду за кордон та на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька [PERSON]. В обґрунтування вимог вказала, що з 25 липня 2009 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей; [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. В зв'язку з тим, що подружнє життя з відповідачем не склалося, подружжя сумісно не проживають, спільного господарства не ведуть. Діти мешкають разом з нею, повністю знаходяться на її забезпеченні, саме вона самостійно займається їх вихованням. Відповідно до висновку № 3046 комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Криворізької міської Ради від 01.11.2016, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], перебувають на обліку у даному медичному закладі. Оскільки у дітей є певні захворювання, сини потребують санітарно-курортного лікування, у тому числі й біля моря. Згідно даної медичної довідки, інформації по забороні лікарів на виїзд дітей за кордон, в тому числі і до перельотів, немає. З метою медичного оздоровлення синів, їх відпочинку за межами України, нею були заплановані поїздки за кордон до моря у Крим. Відповідач, безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дітей за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не надає, кожного разу посилаючись то на відсутність у нього часу, то на відсутність коштів, то на будь-які інші причини. Враховуючи, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Беручи до уваги, що у неї є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд її неповнолітніх дітей за кордон, просить надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, без згоди [PERSON] Позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила розглядати справу за її відсутністю, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Служби у справа дітей виконкому Жовтневої районної в місті Кривому Розі ради Грабарчук О.М. у судове засідання не з'явилася, звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи за її відсутністю, та прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів малолітніх дітей. У разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ст. 224 ЦПК України). Зважаючи на вищевикладене та відсутність заперечень позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду позову у відсутності відповідача та постановлення заочного рішення по справі. Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши обставини та давши оцінку доказам, наданих в їх обґрунтування, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно - правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі ", під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 25 липня 2009 року зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 448, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Від спільного життя у них народилися двоє синів - [PERSON], [INFO] року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 817 в свідоцтві про народження дитини, зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області та [PERSON], 16 червня 2015 року, про що зроблено відповідний актовий запис за № 763 в свідоцтві про народження дитини, зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, копії свідоцтв долучено до матеріалів справи. Діти проживають з позивачкою, та знаходиться на її утриманні, відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не приймає, розвитком дітей не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання синів не надає. Добровільно [PERSON] не надає згоди на тимчасовий виїзд неповнолітніх синів, [PERSON] та [PERSON] за кордон, без свого супроводу. Статтею 33 Конституцією України від 28 червня 1996 року передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України " від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України ", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; - у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України; час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України " за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Оскільки судом встановлено, що виїзд неповнолітніх дітей позивачки - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за кордон не суперечить інтересам дитини, є доцільним з точки зору потреби дітей санітарно -курортного лікування, в їх вихованні, розвитку та відпочинку, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справа дітей виконкому Жовтневої районної в місті Кривому Розі ради про надання дозволу на виготовлення дитині проїзного документу для виїзду за кордон та на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків підлягає задоволенню. На підставі викладеного, та

Outcome: approved