Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до публічного акціонерного товариства "Фідобанк" (далі банк), який 20.11.2014 року уточнив та просив визнати недійсними п.п. 1.6 додаткових угод від 19.01.2010 року до кредитних договорів за № 014/1676/81/03682 від 31.07.2007 року, № 014/1679/3/11106 від 04.03.2008 року та п. 9.1 кредитних договоір за № 014/1676/81/03682 від 31.07.2007 року та № 014/1679/3/11106 від 04.03.2008 року укладеними між сторонами спору. В обгрунтування вимог позивач вказує, що між ним та банком 31 липня 2007 року та 04 березня 2008 року було укладено договори кредитну. Згідно умов п. 9.1 даних догорів у разі порушення строків повернення кредиту, відсотків встановлено сплату пені у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення. 19 січня 2010 року сторонами було укладено додаткові угоди до договорів кредиту, згідно умов п. 1.6 яких, у разі надання кредиту в іноземній валюті валютні ризи під час виконання зобов'язання за кредитним договором несе позичальник. Вважає, що дані умови п. 1.6 та п. 1.9 договорів є несправедливими, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, а тому просить визнати їх недійсними. У судовому засіданні представник позивача -адвокат [PERSON] позов підтримала з підстав викладених в ньому, просила задовольнити. Представник банку позов не визнав та у задоволенні просив відмовити. Вказав, що на даний час в провадженні Тернопільського міськрайонного суду перебуває справа за позов банку до позивача про стягнення заборгованості за даними кредитними договорами, де позивач вправі скористасить правом на зменшення суми нарахованої пені. Крім того, зазначив, що згідно розрахунку заборгованості розмір пені становить приблизно 3700 грн. відносно заборгованості на суму 11 000 доларів США, та 4000 грн. щодо заборгованості на суму 15 000 доларів США. Судом встановлено, що 31 липня 2007 року між [PERSON] та ВАТ "Ерсте Банк", правонаступником якого є відповідач, укладено кредитний договір №014/1676/81/03682, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 16 000 доларів США, із строком до 30.07.2027 року, із сплатою 12,5 % річних. Умовами п. 9.1 даного договору, сторони погодили, що у разі пошунення строків повернення кредиту, відсотків та комісії позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого плату же, за кожень день прострочення. 19 січня 2010 року між сторонами було укладено додаткову угоду №2 до даного договору, згідно умов п. 1.6 якої сторони погодили, що у разі надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов'язання за договором кредиту несе позичальник. 04 березня 2008 року між [PERSON] та ВАТ "Ерсте Банк", правонаступником якого є відповідач, укладено кредитний договір №014/1676/3/11106, за умовами якого банк надав [PERSON] кредит в сумі 14 500 доларів США, із строком до 03.08.2018 року, із сплатою 13,5 % річних. Умовами п. 9.1 даного договору , сторони погодили, що у разі пошунення строків повернення кредиту, відсотків та комісії позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого плату же, за кожень день прострочення. 19 січня 2010 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до даного договору, згідно умов п. 1.6 якої сторони погодили, що у разі надання кредиту в іноземній валюті валютні ризики під час виконання зобов'язання за договором кредиту несе позичальник. Звертаючись в суд з позовом, [PERSON] посилається на те, що відповідачем було порушено його законні права, оскільки окремі пункти договорів, зокрема п. 9.1 кредитних договорів та п. 1.6. додаткових угод від 19.01.2010 року є несправедливи, порушують принцип рівності сторін договору, а неустойка перетворюється на несправедливо непомірнмй тягар для споживача. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи , дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, у частинах 1, 3 ст. 203 ЦК України вказано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачі", умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживач. В силу вимог ч. 4 ст. 18 цього ж Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положенням ст. 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно із роз'ясненнями викладеними у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справах про визнання правочинів недійсними" відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до вимогст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що кредитні договору та додаткові, які містять в собі оспорювані позивачем умови, укладені між сторонами спору та підписані сторонами, у тому числі позивачем. Договора містять всі суттєві умови передбачені законом для договорів, а також ці умови були узгоджені сторонами, без жодних застережень чи зауважень, що підтверджується погодженням позивача на укладення такого договору на таких умовах, шляхом його підписання. Позивач та його представник не навели достатніх правових підстав, необхідних для обґрунтування своєї позиції з приводу несправедливих умов, а висловили лише певні припущення та свою суб'єктивну думку, тому посилання позивача на порушення його прав як споживача банківських послуг в розрізі статей 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів" не заслуговують на увагу суду. Оспорюванні положення кредитних договорів та додаткових угод не суперечать вимогам Конституції України, Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про банки та банківську діяльність", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про національний банк України", а також іншим нормам чинного законодавства. При узгоджені сторонами зазначених умов сторони були вільні у своєму волевиявленні. Крім того, суд вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору позивач вправі був скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, позивач таким своїм правом не скористався, тобто погодився зі всіма його умовами, про що також свідчить часткове виконання договору. Позивач не заперечує та визнає, що ним умови кредитного договору виконувалися, здійснювалася сплата по кредитному договору та лише після спливу семи років після укладення договору та пред'явлення банком позову про стягнення заборгованості позивач подав позов про визнання недійсними окремих пунктів договорів. Вказаний факт свідчить лише про намагання позивача уникнути виконання зобов'язання та сприяти затягуванню судовому процесу. Крім того, слід зазначити, що позивач з метою захисту своїх прав на підставі вимог ч. 3 ст.551 ЦК вправі заявити клопотання про змешення суми нарахованої пені у справі за позов банку про стягнення заборгованості. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed