Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Лікар - психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Гловюк С.Є. звернулася в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO] жительки [ADDRESS], у примусовому порядку в психіатричний заклад без її згоди. В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що [PERSON] страждає на органічний емоційно-лабільний розлад у особи схильної до істеричних форм реагування. 14 липня 2017 року поступив в стаціонар Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні 14.07.2017 року о 17 год. 20 хв. в супроводі батьків і поліції за скеруванням швидкої допомоги. Тому вона потребує стаціонарного обстеження та лікування в закритому психіатричному стаціонарі, у зв'язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе та оточуючих. У судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікар-психіатр Гловюк С.Є. заяву підтримала і просить її задовольнити. Прокурор Галас Н.В. в судовому засіданні підтримав заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без її згоди. В судовому засіданні законний представник особи відносно якої подано заяву [PERSON] не заперечив щодо примусової госпіталізації його дочки [PERSON] у психіатричний заклад для проходження лікування стаціонарно, та пояснив, що вона неадекватно поводить себе вдома, погрожує всім фізичною розправою, а також отравити газом, побила вікна та категорично відмовляється від лікування. Окрім цього порізала його склом, дочка виявляє небезпеку як для себе так і для оточуючих. Судом встановлено, що [PERSON] поступила в стаціонар Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні 14.07.2017 року о 17год. 20 хв. в супроводі батьків і поліції за скеруванням швидкої допомоги З анамнезу захворювання пацієнта відомо, що [PERSON] родом із службовців. Освіта вища педагогічна, працювала вчителем англійської мови в школі, займалася репетиторством приватно. З 2000 року не працює за станом здоров"я. Одружена вдруге. Має дорослого сина та проживає з чоловіком. В першому шлюбі мала 2 закриті черепно-мозкові травми, лікувалася в нейрохірургії (чоловік побив). З її слів "батько вибуховий", принижує її, викликає конфлікти, провокує її. Стосунки з батьком і сином натягнуті. Син теж з її слів нервовий, не співчутливий егоїст. "ВГ, ТБЦ, інші інфекційні хвороби заперечує". Шкідливих звичок немає. Спадковість не встановлена. Хворіє [PERSON] з 1987 р., коли з її слів був "після пологовий психоз". З тих пір лікувалася амбулаторно в психіатрів, та стаціонарно в ТОККПНЛ. Останній раз виписана з 11 відділу 30.11.2011 року. Ремісія 6 років. Півтора тижнів тому була госпіталізована в 5 відділ, але виписана рішенням ЛКК. Дане погіршення біля 4-х діб, хоч неадекватна поведінка спостерігалася з січня 2017 року. Побила 14.07.17 року вікна в домі батьків, телевізор, порізала батькові шкіру на чолі, погрожувала порізати всіх, отравити газом. Мовний контакт [PERSON] формальний, вона всіх обзиває, принижує, однак хворою себе не вважає, вимагає відпустити її додому. Згоди на лікування не дала на жодне запитання не відповіла. Погрожує всім фізичною розправою та розрахувати з роботи медперсонал. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, думку прокурора, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що заяву слід задовольнити. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 року, особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог ст. 282 ЦПК України залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоров'я особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Як вбачається з висновку комісії лікарів-психіатрів від 14 липня 2017 року, [PERSON] страждає на органічний емоційно-лабільний розлад у особи схильної до істеричних форм реагування, а тому представляє небезпеку для себе та оточуючих, її лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. Надані суду пояснення лікаря-психіатра та законного представника, зокрема, про те, що [PERSON] вже проходила лікування амбулаторно в психіатрів, та стаціонарно в ТОККПНЛ а також те, що остання порізала батька склом, погрожує фізичною розправою або ж потравити усіх газом, суд вважає доказами по справі, які свідчать про її небезпеку для себе та оточуючих, підтверджуючими необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Таким чином, враховуючи подану законним представником [PERSON] заяву, за наявності висновку комісії лікарів-психіатрів з якого вбачається, що госпіталізація [PERSON] до психіатричного закладу є доцільною та відповідає її інтересам, а тому на думку суду наявні всі підстави для її госпіталізації у психіатричну лікарню в примусовому порядку без її згоди, а тому заяву представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved