Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Кодимської міської ради Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, яке залишилось після смерті його сина [PERSON]. В позові вказав, що 05 вересня 2015 року помер його син [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді домоволодіння №120, розташованого в м.Кодимі по вул.Шеченка Одеської області, та 1/2 частини домоволодіння №18, розташованого в м.Кодимі по вул.Тургенєва Одеської області, які він успадкував після смерті своєї матері [PERSON]. Однак, через неоформлення [PERSON] права власності на зазначене нерухоме майно, він (позивач) позбавлений можливості в поза судовому порядку це майно успадкувати, тому просив позов задовольнити. В судове засідання позивач не зявився. Від його представника [PERSON] (повноваження підтверджуються довіреністю від 18 березня 2016 року) надійшла заява від 19 грудня 2016 року про розгляд справи без участі позивача. Позов просив задовольнити. Представник відповідача Кодимської міської ради Одеської області в судове засідання також не явився, надавши заяву №02-17/582 від 10 червня 2016 року про розгляд справи без нього. Проти задоволення позову не заперечував. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У звязку з цим, суд вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі сторін та без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши позовну заяву позивача, а також письмові докази, що є в справі, вважає можливим позов задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. При цьому, відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.\~ Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 05 вересня 2015 року помер син позивача [PERSON] [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №418396, виданого 09 вересня 2015 року Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України (ЦК України) до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. До складу спадкового майна померлого [PERSON] ввійшов житловий будинок з господарськими спорудами №120, розташований в м.Кодима по вул.Шевченка Одеської області, а також 1/2 частина домоволодіння №18, розташованого в м.Кодимі по вул.Тургенєва Одеської області, які були ним успадковані після смерті його матері [PERSON]. В якості правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно позивачем надані технічні паспорта на вказані домоволодіння та копію рішення Кодимського районного суду Одеської області від 29 жовтня 1985 року, яким домоволодіння №18 в м.Кодимі по вул.Тургенєва було поділене між позивачем та [PERSON] у рівних долях по 1/2 частині кожному з них. З даних документів вбачається, що вказані обєкти нерухомого майна належали [PERSON], яка померла 20 липня 2003 року (актовий запис про смерть №97 від 21 липня 2003 року). Заповітом від 10 липня 2003 року [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] Щодо переходу спадщини померлої [PERSON] до [PERSON] Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Строк, прийняття спадщини [PERSON] закінчився 20 січня 2004 року. Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.1 Інформаційного листа від 16 травня 2013 року, №24-753/0/4-13, вказав, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Зокрема, відповідно до ст.549 ЦК УРСР свідченням прийняття спадкоємцем спадщини є фактичний вступ ним у володіння та управління спадковим майном. Обґрунтовуючи вимоги про прийняття [PERSON] спадщини померлої матері [PERSON], позивач посилається на фактичний вступ померлим в управління та володіння спадковим майном матері, що за змістом ст.549 ЦК України в ред.1963 року є свідченням прийняття ним (померлим) спадщини матері. Доказом цієї обставини позивач надав акти обстеження від 22 та 25 квітня 2016 року, складені Кодимською міською радою Одеської області, з яких вбачається, що [PERSON] проживав у спірних домоволодіннях, доглядав за ними, утримував їх, робив в них ремонт. Таким чином, у відповідності з актами обстеження від 22 та 25 квітня 2016 року [PERSON] є таким, що за змістом ст.549 ЦК УРСР прийняв спадщину померлої матері [PERSON] Обґрунтовуючи необхідність захисту свого порушеного права на спадщину лише в позасудовому порядку, позивач посилається на прийняття померлим сином спадщини, але не оформлення за життя права власності на спадкове майно, до якого ввійшло нерухоме майно. Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Інформаційному листі від 16 травня 2013 року, №24-753/0/4-13, вказав, що у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину, слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Так, відповідно до норм ч.5 ст.1268\~ЦК\~України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297\~ЦК\~встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації. Якщо спадщина відкрилась у період чинності\~ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Отже, суд вважає доведеним успадкування померлим [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] відповідно до складеного останньою заповіту. Щодо переходу спадщини померлого [PERSON] до позивача. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (ч.2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту право на спадкування мають особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Позивач [PERSON], як батько померлого [PERSON], відповідно до ст.1261 ЦК України є спадкоємцем належного останньому спадкового майна за законом першої черги. Інші спадкоємця першої черги відсутні. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. При цьому, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст.1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, на протязі шести місяців з моменту відкриття спадщини має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України). З довідки державного нотаріуса Кодимської державної нотаріальної контори №1166/02-14 від 18 листопада 2016 року вбачається, що позивач [PERSON] у передбачений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадини померлого [PERSON], на підставі якої нотаріусом заведено спадкову справу №362/2016. Отже відповідно до ч.1 ст.1269 та ст.1270 ЦК України позивач вважається таким, що спадщину померлого [PERSON] прийняв. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно. Листом №1166/02-14 від 18 листопада 2016 року нотаріус відмовила позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через ненадання правовстановлюючих документів на спадкове майно, відсутність яких відповідно до п.2 Глави 7, п.1 Глави 13 розділу І та п/п.4.12 п.4 Глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції №296/5 від 22 лютого 2012 року, є підставою для відмови у вчиненні відповідної нотаріальної дії та відмови у видачі спадкоємцеві свідоцтва про право на спадщину. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивачем у зазначених спорах може бути спадкоємець, який прийняв спадщину. Спадщину у вигляді нерухомого майна спадкодавець [PERSON] набув до 01 січня 2004 року у визначеному Цивільним кодексом УРСР порядку. У звязку з цим, крім загального кола обставин, які підлягають встановленню при вирішенні спорів про право на спадкування та визнання права власності на спадкове нерухоме майно, необхідно з'ясовувати чи посвідчено право власності спадкодавця на нерухоме майно в установленому законом порядку на час його виникнення. Встановлення часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до ч.3 ст.3\~Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного\~Закону\~права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки на день набуття [PERSON] права на спірні домоволодіння регулювалася Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~Цивільним кодексом України та\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, зважаючи на час набуття померлим [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно (до 1 січня 2004 року), відсутність державної реєстрації його права власності на це нерухоме майно не є підставою для виключення цього майна зі складу спадщини. Таким чином, успадковані померлим [PERSON] обєкти нерухомого майна входять до складу його спадщині та підлягають успадкуванню його спадкоємцем за законом першої черги позивачем [PERSON] Встановлені судом обставини свідчать про неможливість захисту порушеного права позивача в позасудовому порядку, тому обраний ним спосіб захисту цього порушеного права відповідає ст.16 ЦК України, у звязку з чим, з огляду на відсутність інших спадкоємців, які претендують на спадщину, з врахуванням позиції органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, який не претендує на спадщину, позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки за нормами ч.1 ст.1269 та ч.1 ст.1270 ЦК України він прийняв спадщину померлого [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved