Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

07.08.2018 року позивач звернувся до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу. Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі і проживали разом з позивачем до розірвання шлюбу, а саме до квітня 2011 року. У вказаній квартирі не проживають більше 10 років, але з реєстраційного обліку не знялися. Просить усунути перешкоди в користуванні його власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування вказаною квартирою. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі із зазначених у позовній заяві обставин та просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала тих обставин, що вона та її донька відразу ж після шлюбу залишили квартиру позивача і з тих пір в неї не проживають. Не заперечує проти задоволення позовних вимог що стосується зняття з реєстрації саме її, але вважає, що донька має право на цю квартиру. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що не заперечувала і її мати - [PERSON] , про причини своєї неявки суд не повідомила. Вислухавши представника позивача, відповідачки, пояснення свідка, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися др суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно договору купівлі-продажу від 23 грудня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, позивачу належить квартира [ADDRESS] (а.с.6) та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні у будинку, осіб «Центру надання адміністративних послуг» від 27.01.2019 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, що колишня дружина позивача та його донька залишили квартиру позивача відразу ж після розірвання шлюбу у 2011 році і з цього часу у спірній квартирі не проживають. Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом у відповідності до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивач є власником квартири [ADDRESS] , але обмежений у праві розпоряджатися даним будинком. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі відсутні за місцем реєстрації більш 8 років, що підтвердив свідок у судовому засіданні, а також і не заперечує і відповідачка [PERSON] у судовому засіданні. Частиною 2 статті 405 ЦК України вказано, що член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленості між ним і власником житла або законом. Відповідачі на час реєстрації були членом сім`ї власника будинку, але відсутні за місцем реєстрації більш 8 років, в зв`язку із чим втратили право на користування вказаною квартирою, що належить позивачу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги щодо усунення перешкоди у здійсненні права власності на жиле приміщення шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати мають бути покладені на відповідачів.

Outcome: approved