Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача в якому просить визнати за ним право власності на 39/100 частини будинковолодіння, що складається з житлового будинку (А-1) загальною площею 109,8 кв.м., надвірних будівль та споруди, а саме: сарай "Б" площею 64,1 кв.м., погрібник "В" площею 12,3 кв.м., сарай "Г" площею 7,4 кв.м., колодязь № 1, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що постійно проживає у вищезазначеному будинковолодінні та користується ним тривалий час, а отже має намір оформити його належним чином. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав та прохав його задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, попередньо надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. В судове засіданні представник відповідача - територіальної громади с. Супрунівка в особі Супрунівської сільської ради Полтавського район Полтавської області не з'явився по невідомим суду причинам, хоча належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності за наявних у справі матеріалів відповідно до положень статей 224-233 ЦПК України. Представник третьої особи - Приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» до суду не з'явився з невідомих причин, хочу вчасно був повідомлений належним чином. Треті особи - [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися з невідомих причин, хоча вчасно були повідомлені належним чином про день та час слухання справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення № 19 Комісії по приписці громадян, які прибули з країн СНД Полтавської РДА від 30.05.1997 року був зареєстрований (прописаний) Супрунівським сільвиконкомом за адресою: [ADDRESS] в будинку, що складався з двох кімнат, житловою площею 19 кв.м. Як встановлено постановою від 24 вересня 2009 року Харківського апеляційного адміністративного суду, залишеного без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.11.2013 року, по справі за адміністративним позовом [PERSON] до Київського районного відділу Полтавського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення, в 1996 році [PERSON] разом із батьком переїхав до [ADDRESS] а 1 грудня 1997 року, на підставі рішення Комісії про прописці громадян, що прибули з країн СНД Полтавської районної державної адміністрації № 19 від 30 травня 1997 року, його, разом із батьком та молодшим братом, було прописано в [ADDRESS]. Згідно копії погосподарської книги Супрунівської сільської ради, 25 листопада 1997 року [PERSON] був зареєстрований в [ADDRESS], проте його прописку анульовано шляхом проставляння штампу «виписаний». Під час розгляду вказаної справи встановлено, що рішення про анулювання прописки інспектор ВОС не мала приймати, оскільки це не відноситься до її компетенції. Цей факт підтверджується і тим, що Супрунівська сільська рада у 2003 році видала позивачу відповідну довідку про те, що він дійсно станом на 2003 рік прописаний і проживає за адресою: [ADDRESS]. Всі довідки сільськими радами про прописку видаються на підставі погосподарської книги. Крім того, Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України у своєму листі 28 липня 2005 року вказав на те, що у державному Департаменті у справах громадянства та імміграції та реєстрації фізичних осіб Міністерства внутрішніх справ України розглянуто скаргу, адресовану Міністру внутрішніх справ України, здійснено перевірку щодо підстав перебування на Україні громадянина [PERSON] та встановлено, що він зареєстрований в [ADDRESS]. Незважаючи на анулювання прописки, позивач залишився проживати за адресою: [ADDRESS]. У 2005 році [PERSON] вимушений був офіційно зареєструватися за адресою: [ADDRESS], де зареєстрований до цього часу, в той час коли фактично проживає та користуються частиною будинку та прибудинковими будівлями за адресою: [ADDRESS]. З погосподарської книги Супрунівської сільської ради, вбачається, що будинок по [ADDRESS] нібито належить до шкільного будинку, але з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на момент звернення до суду з даною заявою ні за ким право власності не зареєстровано. Отже, власник будинку по [ADDRESS] заявнику невідомий, як і невідомо, де він може знаходитися. Рішення про передачу цієї нерухомої речі у комунальну власність в установленому законом порядку не приймалось. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України). Об'єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст.179 ЦК України). Згідно зі ст.190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визначаються речовими правами. У постанові Судової палати у цивільних справах ВС від 30.01.2013р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомірність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. При зверненні до суду важливе значення має правильне визначення належності об'єкта до рухомого або нерухомого майна (ст.181 ЦК України), поділ нерухомого майна на типи (житловий будинок, квартира, гуртожиток, нежитлові будівлі, споруди, приміщення, об'єкт незавершеного будівництва, земельна ділянка, тощо), оскільки правова позиція має ґрунтуватися не лише на загальних нормах чинного законодавства, але і на нормах спеціального законодавства, якими врегульовуються правовідносини щодо конкретного об'єкта власності. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. У 1997 році [PERSON] було тільки 16 років, відповідно він ще був неповнолітнім, і проживав та користувався будинком разом зі своїм батьком - [PERSON], до 2000 року. У період часу з 2000 року по квітень 2002 року позивач перебував у цивільному шлюбі з громадянкою України [PERSON] та проживав разом з нею у зазначений період за адресою: [ADDRESS] З квітня 2002 року [PERSON] знову переїхав у будинок за адресою: [ADDRESS], де вже постійно і проживає по цей час. У 2007 році батько позивача [PERSON] виїхав за межі України в м. Баку, де мешкає по цей час на законних підставах, як громадянин Азербайджанської Республіки. Не батько, ні позивач договір найму (піднаму) житла не укладав ні з Супрунівською сільською радою Полтавського району, ні з [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Згідно виготовленого технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (інвентаризаційна справа № 613) та висновок спеціаліста № 026/2017 складеного 20.01.2017 року, вбачається, що [PERSON] добровільно та відкрито заволодів, користується та утримує майно, яке складається з частини житлового будинку (А-1) загальною площею 24 кв.м., житловою площею 14,2 кв.м., що складається з кухні, номер приміщення "1" площею 6,9 кв.м., кімнати, номер приміщення "2" площею 14,2 кв.м., коридору, номер приміщення "ІІ" плошею 2.9 кв. та прибудинковими будівлями, а саме: 3/4 сарая "Б" площею 64,1 кв.м., погрібником "В" площею 12,3 кв.м., колодязем № 1 площею 10 кв.м. (згідно даних технічного паспорту), сарай "Г" площею 7,4 кв.м., що становить 39% в загальній власності. Отже, [PERSON] фактично п»ятнадцять років потому добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти, в тому числі мешкати та доглядати за частиною житлового будинку, площа, якої становить 24 кв.м. та прибудинковими будівлями, а саме: 3/4 частинами сарай "Б" площею 64,1 кв.м., погрібник "В" площею 12,3 кв.м., колодязь № 1 площею 10 кв.м. (згідно даних технічного паспорту) розташованим за адресою: [ADDRESS] що становить 39/100 у будинковолодінні. В п.9, 11, 13-14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» дано роз'яснення, що відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved