Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

В жовтні 2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування розпорядження органу приватизації Запорізького орденів Леніна та Трудового червоного знамені машинобудівного конструкторського бюро «Прогрес»,правонаступником якого є Державне підприємство «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г.Івченка», №95А від 10.02.1995 р. про передачу квартири за адресою [ADDRESS] (далі спірна квартира) у власність [PERSON] , визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло № 290 від 10.02.1995 р.на ім`я [PERSON] ,визнання недійсним договору дарування спірної квартири,укладеного між [PERSON] та [PERSON] 14.11.2014 р . та скасування реєстрації права власності на спірну квартиру за [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що спірну квартиру отримав у користування його батько [PERSON] на склад сім`ї з трьох осіб,в тому числі позивача,куди у 1971 р.позивач вселився на законних підставах,постійно у ній проживав за винятком часу проходження служби у Радянській Армії та відбування покарання у місцях позбавлення волі,іншого житла не має. У серпні 1996 р.позивач після відбування покарання повернувся у спірну квартиру,де проживав разом з матір`ю [PERSON] ,яка померла у 2006 р.,з січня 1997 р.у цій квартирі зареєстрований. У 2017 р.під час розгляду судом спору про визнання його таким,що втратив право користування спірною квартирою,який ініціювала [PERSON] ,позивач дізнався про те,що спірна квартира у 1995 р.в період відбування ним покарання у місця позбавлення волі,без його письмової згоди та без урахування його прав на це житло,була приватизована [PERSON] ,надалі подарована нею [PERSON] ,яка у 2014 р.подарувала її [PERSON] . На підстави цих обставин він звернувся до суду за захистом порушених прав на участь у приватизації спірного житла. 30.11.2018 р.ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачем ДП «Прогрес» був поданий відзив на позов,в якому відповідач заперечує проти задоволенні позовних вимог на тій підставі,що розпорядження органу приватизації про приватизацію спірної квартири [PERSON] та свідоцтво про право власності на зазначену вище квартиру є законним та прийнятими з дотриманням чинного на час їх винесення законодавства,позивач не довів належними допустимими доказами факту реєстрації та проживання у спірній квартирі або зберігання за ним такого права на час її приватизації [PERSON] . У відповіді на відзив ДП «Прогрес»,позивач [PERSON] зазначив,що вважає доведеним зберігання за ним права на участь у приватизації спірної квартири фактом проживання у цій квартирі до моменту позбавлення волі у 1994 р.,наявними у справі письмовими доказами та показаннями свідків. Відповідачем [PERSON] поданий відзив на позов,в якому вона заперечує проти задоволення заявлених [PERSON] вимог з тих підстав,що позивач,хоча і вселився у спірну квартиру разом з батьками у 1971 р.,але з 1979 р.у ній постійно не проживав та не був зареєстрований,притягувався до кримінальної відповідальності та відбував покарання у місцях позбавлення волі,в тому числі у 1995 р.,коли його мати [PERSON] приватизувала спірну квартиру,на участь у приватизації [PERSON] права не мав.01.03.1995 р. [PERSON] подарувала спірну квартиру [PERSON] ,яка її доглядала.У січні 1997 р.на прохання [PERSON] ,після звільнення останнього з колонії, [PERSON] як власник спірної квартири дала згоду на його прописку,що було необхідно для працевлаштування,проте у квартирі [PERSON] до смерті матері у 2006 р.практично не мешкав,оплату за неї не здійснював.14.11.2014 р. [PERSON] подарувала спірну квартиру дочці [PERSON] ,договір дарування нотаріально посвідчений та підстав для визнання його недійсним немає. Зазначила,що як під час приватизації спірної квартири [PERSON] ,так і під час її дарування [PERSON] у 2014 р.,були дотримані вимоги чинного законодавства та не порушені права позивача,просила відмовити у позові в повному обсязі. Також заявила про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] ,оскільки про приватизацію спірної квартири [PERSON] та подальше дарування [PERSON] позивач був обізнаний щонайменше з січня 1997 р.,коли на його прохання [PERSON] як власник цього житла давала згоду на реєстрацію позивача у спірній квартирі.Крім того,у квитанціях на оплату комунальних послуг протягом з 1995 р.власником житла зазначались [PERSON] ,а в подальшому [PERSON] ,про що позивачу було достеменно відомо. У відповіді на відзив [PERSON] позивач [PERSON] зазначив ,що після звільнення з колонії у 1996 р.він повернувся у спірну квартиру,де мешкав разом з матір`ю [PERSON] та здійснював за нею догляд до часу її смерті у 2006 р.,надалі мешкав один,за цією адресою йому була призначена житлова субсидія ,від якої у 2016 р. [PERSON] відмовилась. В підготовчому судовому засіданні судом до участі у справі в порядку ст.53 ч.1 ЦПК України залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмету спору територіальну громаду в особі Запорізької міської ради. В заяві від 27.05.2019 р.уповноважений представник третьої особи Запорізької міської ради повідомив суд про відсутність заперечень проти позовних вимог та розгляд справи без участі представника третьої особи. В судовому засіданні уповноважений представник третьої особи Запорізької міської ради позов не визнав та пояснив,що приватизація спірної квартири [PERSON] була здійснена відповідно чинних на той час Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків)у власність громадян,позивач [PERSON] на час приватизації у квартирі не мешкав та не був зареєстрований,тому оспорюваним ним рішенням органу приватизації жодні права позивач не були порушені. В заяві від 19.09.2019 р.уповноважений представник третьої особи Запорізької міської ради повідомив суд про те,що Запорізька міська рада позовні вимоги [PERSON] не підтримує в повному обсязі з підстав,викладених представником в судовому засіданні,розгляд справи просили проводити без участі представника третьої особи. В судовому засіданні у вступному слові позивач [PERSON] підтримав позов та просив його задовольнити з огляду на те,що він вселився у спірну квартиру у 1971 р.разом з батьками,мешкає у ній постійно за винятком періоду служби у Радянській Армії з 1978 р.по 1979 р.та відбування покарання у місцях позбавлення волі,востаннє з серпня 1994 р.по серпень 1996 р.,звідки повернувся у спірну квартиру ,де був зареєстрований у січні 1997 р.З цього часу у квартирі він проживає постійно,доглядав матір [PERSON] до часу її смерті у 2006 р.,оплачував комунальні послуги,намагався оформити субсидію,лише у 2017 р.дізнався про приватизацію житла його матір`ю [PERSON] та подальше дарування,чим,на його думку,порушені його права на приватизацію цього житла. Представник позивача адвокат Колеснікова Т.А.в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі, посилаючись на те, що в спірну квартиру позивач вселився на законних підставах, проживає в ній з моменту вселення по теперішній час,за винятком тимчасової відсутності у період служби в армії та відбування покарання в місцях позбавлення волі,мав право приватизувати частину цієї квартири разом з матір`ю [PERSON] ,проте незаконно був його позбавлений, у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом порушених прав. Щодо заяви про застосування строків позовної давності вказує на те, що позивач дізнався про своє порушене право в 2017 році, довідавшись про його приватизацію та дарування під час розгляду іншої справи щодо права [PERSON] на користування спірним житлом. Раніше позивач не міг дізнатись про своє порушене право, оскільки не мав у своєму розпорядженні жодних документів на спірну квартиру,про вчинені щодо цього майна правочини відповідачі його не повідомляли. Представник відповідача ДП «Прогрес» в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на викладені у відзиві обставини. Представник відповідач [PERSON] адвокат Степанова Н.Г.в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що на момент приватизації спірної квартири 10.02.1995 р.в ній була зареєстрована та мешкала одна особа [PERSON] ,позивач [PERSON] у квартирі не мешкав та був знятий з реєстрації 09.02.1995 р.у зв`язку із направленням для відбування кримінального покарання в місця позбавлення волі на підставі чинного та той час Положення про паспортну систему в СРСР, яке він відбував з 12.08.1994 р.по 11.08.1996 р.,право користування спірним житлом на цей період за ним не зберігалось ,у зв`язку з чим оскаржуване розпорядження та свідоцтво не порушують його права. Позивачем не надано суду доказів наявності в нього права на участь у приватизації спірної квартири,а вимога про скасування розпорядження про приватизацію квартири в цілому не враховує право [PERSON] за будь-яких обставин приватизувати частину квартири та в подальшому розпорядитись нею.Після приватизації спірної квартири, [PERSON] 01.03.1995 р.подарувала її [PERSON] ,яка здійснювала за нею догляд,цей договір позивачем не оспорюється.В січні 1997 р.за згодою власника [PERSON] позивача як члена сім`ї власника повторно було зареєстровано до спірної квартири після його повернення до цього житла з колонії,позивач не заявляв прав на спірну квартиру та не оспорював прав [PERSON] на неї.Підстав для визнання недійсним наступного договору дарування квартири [PERSON] відповідачу [PERSON] у 2014 р.немає,оскільки він укладений з дотриманням вимог закону та нотаріально посвідчений.Заяву про застосування строків позовної давності підтримала з наведених у ній підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала в повному обсязі.Пояснила,що позивач [PERSON] за життя своєї матері [PERSON] вів такий спосіб життя,що неодноразово відбував покарання за злочини у місцях позбавлення волі,через що за [PERSON] була змушена здійснювати догляд [PERSON] ,а коли у 1994 р. [PERSON] знову опинився у колонії, [PERSON] погасила борги по комунальним послугам,що накопичувались 20 років,щоб [PERSON] змогла приватизувати квартиру.Позивач в період приватизації спірної квартири у ній не був зареєстрований та фактично не мешкав,повернувся з колонії у січні 1997 р.,був зареєстрований за згодою [PERSON] ,яка на той час була її власником,законність приватизації квартири [PERSON] не оспорював. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши усні пояснення представників та учасників справи,дослідивши надані письмові докази у сукупності,допитавши свідків,суд дійшов висновку,що позов заявлений необґрунтовано, не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до приписів ст.2 ЦПК України,завданнями цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України). Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до вимог абзацу 1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-ХІІ від 19.06.1992 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Порядок передачі квартир (будинків)у власність громадян та перелік документів,що підлягають оформленню,визначалися Положенням про порядок передачі квартир (будинків)у власність громадян,затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 р.№ 56 в редакції,чинній на час виникнення спірних правовідносин. Згідно наведених правових норм,приватизація державного житлового фонду здійснюється,в тому числі,державними підприємствам,організаціями,установами,в повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває державний житловий фонд. Передача займаних квартир(будинків)здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї,які постійно проживають в даній квартирі(будинку),в тому числі тимчасово відсутніх,за якими зберігається право на житло,з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Громадянин,який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру(одноквартирний будинок)звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів з відповідною оформленою заявою на приватизацію квартири(будинку),до якої додано довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача,які прописані та мешкають разом з ним,а також тимчасово відсутні особи,за якими зберігається право на житло. Також до заяви додається документ,що підтверджує право на пільгові умови. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації,в разі потреби,уточнює необхідні для розрахунку дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири(будинку),оформляє розрахунки та видає відповідне розпорядження. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує та видає свідоцтво про право власності на житло. Судом встановлено та перевірено доказами,що квартира [ADDRESS] була виділена для постійного проживання за заявою [PERSON] від 29.04.1968 р.для сім`ї у складі [PERSON] ,1911 р.н., [PERSON] ,1915 р.н., [PERSON] ,1958 р.н.,про що надана інформація ДП «Прогрес»(а.с.159). 31.01.1995 р. [PERSON] звернулась до ЗМКБ «Прогресс» як органу приватизації із заявою про безоплатну( як інвалід 1 групи) передачу у її приватну власність зазначеної вище квартири(а.с.22-23). На підставі поданої заяви та довідки про склад сім`ї від 09.02.1995 р.№ 36 органом приватизації було видано наказ від 10.02.1995 р.№ 95А та свідоцтво про право власності на квартиру № [ADDRESS] від 10.02.1995 р.на ім`я [PERSON] (а.с.20). Зі змісту вказаної довідки від 09.02.1995 р.№ 36 та копії карток реєстрації [PERSON] за вказаною вище адресою (а.с.201-203) вбачається,що 09.02.1995 р. [PERSON] був виписаний зі спірної квартири як особа,засуджений до відбування покарання у місцях позбавлення волі на строк два роки на підставі вироку Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.02.1994 р.та постанови Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.08.1994 р.(а.с.8-9), де [PERSON] відбував покарання з 11.08.1994 р.до 10.08.1996 р.(а.с.10). На час виникнення спірних правовідносин ст.71 ЖК України(в редакції від 01.01.1993 р.) передбачала, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тобто,статтею 71 ЖК УРСР була передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу. Зокрема ,позивач в обґрунтування позову посилається на п.7 ч.3 ст.71 ЖК України (в редакції від 01.01.1993 р.),яка визначала,що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках взяття під варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у цьому пункті. Водночас,з матеріалів справи суд встановив,що [PERSON] у 1994 р. протягом усього часу перебування під слідством і судом не був взятий під варту,що слідує зі змісту вироку Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.02.1994 р. Взяття [PERSON] під варту відбулося на підставі постанови Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.08.1994 р.в порядку заміни призначеного вироком покарання ,тому п.7 ч.3 ст.71 ЖК України (в редакції від 01.01.1993 р.)до спірних правовідносин не застосовується,а діють загальні положення ч.1,2 ст.71 ЖК України (в редакції від 01.01.1993 р.)про те,що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців,а у разі відсутності з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Судом встановлено,що позивач [PERSON] як член сім`ї наймача спірного житла [PERSON] був відсутній у спірному житловому приміщенні безперервно з 11.08.1994 р.понад шість місяців,із заявою про продовження строку,протягом якого за ним зберігалося жиле приміщення, до наймодавця не звертався. Постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974 р.було затверджено Положення про паспортну систему в СРСР(з наступними змінами),що було чинне на час виникнення спірних правовідносин,пункт 31 якого визначав,що виписка осіб,засуджених до позбавлення волі,проводиться після набрання законної сили вироками щодо цих осіб. З матеріалів справи вбачається,що [PERSON] був виписаний із спірного житла 09.02.1995 р.як особа,який на підставі вироку Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14.02.1994 р.та постанови Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.08.1994 р.був направлений у ВТК для відбування покарання у виді позбавлення волі строком на два роки. Після відбування цього покарання [PERSON] був достовірно обізнаний,що за ним не зберігається спірне житлове приміщення,оскільки він був відсутній понад встановлений законом строк шість місяців,та ,отримавши реєстрацію у спірному житловому приміщенні з 11.01.1997 р.,не звертався до суду щодо продовження строку , протягом якого за ним зберігалося жиле приміщення,тобто такого спору не виникло. Аналізуючи наведене,суд дійшов висновку,що на підставі поданої [PERSON] заяви від 31.01.1995 р.,доданих до неї довідки про склад сім`ї від 09.02.1995 р.№ 30 та документу про право на пільгу у безоплатному отриманні у власність житла,органом приватизації,правонаступником якого є ДП «Прогрес» було прийнято рішення про приватизацію спірної квартири,оформлене наказом № 95а від 10.02.1995 р.,на підставі якого [PERSON] було видано свідоцтво № 290 від 10.02.1995 р.про право власності на спірну квартиру,при цьому органом приватизації було дотримано всі вимоги закону щодо порядку приватизації спірного житла. Свої вимоги про скасування розпорядження органу приватизації,свідоцтва на право власності на нерухоме майно,позивач обґрунтував з посиланням на те,що спірна квартира є місцем його постійного проживання,де він зареєстрований з часу вселення,на час проведення приватизації за ним на цих підставах на період тимчасової відсутності зберігалось право на це житло,а відтак він мав право на приватизацію разом з матір`ю [PERSON] . Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року №6-125 цс 12, аналізуючи зміст положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР та статті 29 ЦК України, дійшов висновку про те, що місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачене статтею 64 ЖК Української РСР право користування цим приміщенням, яке зберігається за особою при її тимчасовій відсутності,а відтак особа має право на приватизацію разом з членами сім`ї. Враховуючи зазначені норми, право особи на приватизацію пов`язане не з реєстрацією місця проживання особи у житлі, а з правом особи на житло та фактом її проживання у житловому приміщенні. Перевіряючи доводи позивача про те,що спірна квартира на момент приватизації була постійним місцем його проживання,суд встановив наступне. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 336/2892/17 від 21.02.2018 р.,яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 20.06.2018 р.,при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням,та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про вселення було встановлено,що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі в період з 16.06.1978 р.по 27.02.1979 р.та з 11.01.1997 р.по теперішній час,вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї колишнього власника [PERSON] та продовжує проживати після зміни власника на [PERSON] ,яка проти цього не заперечувала. Зазначені обставини в силу ст.82 ч.4 ЦПК України при розгляді даної справи повторно не доказуються. Судом були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,узагальнений зміст показань яких зводиться до того,що протягом 1991-1994 р.позивач [PERSON] у спірній квартирі не мешкав,його матір [PERSON] доглядала сім`я [PERSON] ,у 1995 р. [PERSON] приватизувала спірну квартиру та подарувала її [PERSON] ,про що була обізнана вся родина. Свідки [PERSON] , [PERSON] показали,що [PERSON] у спірну квартиру вселився разом з батьками,мешкав з матір`ю [PERSON] до того,як у 1994 р.його в черговий раз ув`язнили, після чого її доглядали інші родичі,в тому числі [PERSON] ,вона ж займалась приватизацією квартири,але на чиє ім`я квартиру приватизували,свідкам невідомо. Аналізуючи показання допитаних свідків,суд враховує,що вони є членами однієї сім`ї та перебувають у родинних відносинах різного ступеня спорідненості,є підстави критично оцінити їй показання,оскільки у конфліктній ситуації щодо спірної квартири вони є заінтересованими особами в результатах розгляду справи та її вирішенні на користь однієї із сторін. Свідок [PERSON] суду показала,що з 1971 р.сім`я [PERSON] отримала спірну квартиру,де позивач мешкав до служби в армії,після чого одружився,мешкав з родиною до засудження,з колонії повернувся у 90- роках до матері. Свідок [PERSON] показала в судовому засіданні,що у спірній квартирі з 1971 р.мешкала сім`я [PERSON] ,після одруження позивача також проживали його дружина та донька,які згодом виїхали.Після звільнення з колонії [PERSON] повертався у цю квартиру,а кілька років тому між ним та [PERSON] виник конфлікт щодо користування цим житлом. Показання цих свідків,які є сусідами сторін за адресою спірного житла,не мають доказового значення для вирішення справи,оскільки цим свідкам невідомо жодних обставин щодо предмету спору. З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне при вирішенні справи керуватись обставинами,об`єктивно встановленими рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя № 336/2892/17 від 21.02.2018 р.та постановою Запорізького апеляційного суду від 20.06.2018 р.,при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою,що втратила право користування житловим приміщенням,та вважає доведеним,що що [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі в період з 16.06.1978 р.по 27.02.1979 р.та з 11.01.1997 р.по теперішній час,вселився у спірне житлове приміщення як член сім`ї колишнього власника [PERSON] та продовжує проживати після зміни власника на [PERSON] ,об`єктивних достовірних доказів,достатніх для висновку про інший період проживання [PERSON] у спірній квартирі,суду не надано. Відтак,позивач не довів суду,що оспроюваним ним рішенням органу приватизації та свідоцтвом про право власності на житло на ім`я [PERSON] були порушені його права на участь у приватизації спірного житла,оскільки на час проведення його приватизації він не був зареєстрований та фактично у спірному житлі не мешкав,право на користування цим житлом за ним не зберігалось,оскільки він був відсутній у ньому понад шість місяців,у встановленому законом порядку цей строк не продовжений. Крім того,заявивши вимоги про скасування рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на спірне житло в цілому,позивач не обґрунтував,чому,на його думку, [PERSON] не мала права приватизувати частину цього житла як особа,що була у ньому зареєстрована та постійно мешкала на час приватизації,а в подальшому розпорядитись цим майном. Також з матеріалів справи вбачається,що відповідно до договору дарування квартири від 14.11.2014 р., посвідченого того ж дня приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г. за реєстровим номером 3193, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] ,яку отримала у дар від своєї матері [PERSON] (а.с.24-26). Обгрунтовуючи позов про визнання цього правочину недійсним,позивач посилається на ст. 203,215 ЦК України та зазначив,що договір дарування квартири від 14.11.2014 р.є недійсним як такий,що є похідним від приватизації цієї ж квартири,яку позивач також вважає недійсною. Стаття 203 ч.1 ЦК України встановлює,що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частини 1,3 ст.215 ЦК України передбачають,що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач не зазначив у позові підстав, встановлених законом,для визнання недійсним договору дарування квартири від 14.11.2014 р. Перевіряючи додержання сторонами цього договору вимог,встановлених частинам першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу,суд встановив,що цей правочин був укладений власником майна [PERSON] відповідно до вимог цивільного законодавства,не суперечить моральним засадам суспільства,обсяг її цивільної дієздатності та волевиявлення перевірявся нотаріусом при посвідченні договору. Договір вчинявся у формі, встановленій законом,обумовлені ним наслідки реально настали. Посилання позивача на те,що внаслідок укладання цього договору було порушено його право на користування спірною квартирою,повністю спростовуються матеріалами справи,з яких вбачається,що таке право позивач отримав з 11.01.1997 р.як член сім`ї колишнього власника [PERSON] та продовжує користуватись спірним житлом після зміни власника ,яким наразі є [PERSON] . Крім того,позивач не зазначив про застосування яких саме наслідків недійсності правочину він просить суд та які саме його права у такий спосіб буде поновлено,що перешкоджає суду встановити,чи є обраний ним спосіб захисту адекватним змісту порушених прав. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність-це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідачем [PERSON] заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] , що підтверджується відповідною заявою(а.с.77). Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 22.10.2018 р. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, зобов`язаний довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16. У позовній заяві та у промові представника позивача в судових дебатах сторона позивача вказувала на те, що про порушення свого права, зокрема, про те, що спірна квартира була приватизована на одну особу [PERSON] ,позивач дізнався лише у 2017 році під час розгляду іншої цивільної справи за позовом [PERSON] про визнання його таким,що втратив право користування житловим приміщенням. Але даний факт не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не був доведений позивачем належними доказами. Зокрема, в процесі судового розгляду встановлено, що позивач фактично проживає в спірній квартирі,де отримував рахунки про сплату комунальних послуг, а тому не міг не бути обізнаним щодо того, що власниками спірної квартири являлись [PERSON] та надалі [PERSON] , на ім`я яких були відкриті ці рахунки. Крім того,при повторній реєстрації позивача до спірної квартири в січні 1997 р. року була необхідна згода її власника [PERSON] , яка останньою надавалась ,що позивачем не спростовано та підтверджено відомостями його паспорта про реєстрацію у спірній квартирі з 11.01.1997 р.(а.с.27 зворот). Наведені факти спростовують посилання позивача на те, що він дізнався про приватизацію спірної квартири [PERSON] та її подальше дарування лише у 2017 році, а також не доводять те, що він не знав про існування цих обставин раніше. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показань свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Зважаючи на все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи заяву про застосування строку позовної давності,суд вважає,що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України,при відмові у задоволенні позову судові витрати позивачу за рахунок відповідачів не компенсуються. На підставі ст.ст. 1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.11,16,261,267 ЦК України,ст.71 ЖК України(в ред.від 01.01.1993 р.),суд -

Outcome: dismissed