Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

У жовтні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до суду із позовом, у якому просила стягнути з [PERSON] (далі по тексту - відповідач) суму матеріального збитку, заподіяного дорожньо-транспортною пригодою у розмірі 69 161, 85 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що 29 червня 2015 року відбулось ДТП, в якому було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, номер державної реєстрації [NUMBER] . Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року у справі про адміністративне правопорушення №761/19134/15-п винною, у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, визнано [PERSON] , водія автомобіля марки «Міцубісі», номер державної реєстрації [NUMBER] . Позивач зазначає, що 30 червня 2015 року звернулася до страховика з повідомленням про дорожньо- транспортну пригоду (зареєстровано за №ЦВ/15/1111), а згодом, 05 серпня 2015 року із заявою про страхове відшкодування. 28 серпня 2015 року на свій картковий рахунок позивач отримала без будь-якого узгодження, платіж у сумі 25 140,14 гривень, в якості страхового відшкодування по страховому випадку. Через незгоду із сумою страхового відшкодування, позивач звернулася до з позовною заявою до Печерського районного суду міста Києва, вимагаючи виплати страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності страховика, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу» у сумі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) гривень. В процесі розгляду цивільної справи про стягнення страхового відшкодування, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року було призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої були поставлені питання, які мали на меті визначити розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 29 червня 2015 року.За результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи 16 листопада 2016 року складено висновок експертів №16108/16-54 згідно якого: вартість відновлювального ремонту мого автомобіля станом на день дорожньо-транспортної пригоди склала 118530,49 гривень сто вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять гривень 49 копійок). Під час розгляду цивільної справи про стягнення страхового відшкодування, Страховик визнав свої зобов`язання з виплати страхового відшкодування за страховим випадком, що є предметом цієї справи у сумі 49368,64 гривень і здійснив доплату страхового відшкодування на мою користь у сумі 23228,50 гривень. З моменту виплати страховиком на користь позивача страхового відшкодування у сумі 49368,64 гривень, договірне зобов`язання страховика по відшкодуванню шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, припинилось, оскільки перерахована ним сума відповідала граничному розміру відповідальності страховика. Однак, з припиненням договірного зобов`язання страховика, деліктне зобов`язання заподіювана шкоди не припинилось, адже суми страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування шкоди, заподіяної позивачу дорожньо-транспортною пригодою, на підставі чого позивач звернулася до суду із відповідним позовом. 28 жовтня 2019 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Піхур О.В. На підставі розпорядження щодо повторного автоматичного розподілу справи № 01-08-278 від 14 січня 2020 року за підписом керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Марчук М.В., протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями матеріали позову передані на розгляд судді Фролової І.В., у зв`язку із звільненням судді Піхур О.В. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15 січня 2020 року відкрито провадження у справі, в порядку спрощеного позовного провадження. 28 травня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідача не погоджується та заперечує позовні вимоги позивача в повному обсязі, зазначає, що на думку Відповідача, позовні вимоги Позивача не підпадають під випадки, передбачені ст.ст. 258, 259, 263, 268 ЦК України. Просить суд відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки Позивач дізналася про порушення свого права та про особу, яка його порушила (про Відповідача) 29 червня 2015 року, тобто в день, коли трапилась Дорожньо-транспортна пригода. А тому з огляду на положення статті 257 ЦК України та з огляду на частину 1 статті 253 ЦК України, у випадку позовних вимог Позивача до Відповідача, позовна давність має відраховуватись з 30 червня 2015 року та спливає 30 червня 2018 року. Разом тим, відповідно до матеріалів справи, Позивач звернулася з позовом до Відповідача лише 25 жовтня 2019 року, тобто майже через 1 рік та 4 місяці після спливу строку позовної давності. Щодо позовних вимог по суті спору, Відповідач зазначає, що таким чином, вбачається, що Позивач, для розрахунку розміру позовних вимог, в частині невідшкодованого матеріального збитку, брала до уваги визначену Експертизою не вартість матеріального збитку, а вартість відновлювального ремонту автомобіля (1 18530,49 грн.), що є помилковим. А тому у Позивача відсутні правові підстави для визначення суми матеріального збитку в розмірі вартості відновлювального ремонту автомобіля, особливо, якщо це відбувається всупереч висновкам Експертизи. Також Відповідача наголошує, що Позивач не отримала страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності страхової компанії ТДВ СК «Альфа-Гарант» за власної волі, коли уклала із страховиком мирову угоду у справі № 757/14679/16-ц, затверджену Ухвалою Печерського районного суду міста Києва 17 березня 2017 року. Відповідно до цією мирової угоди, Позивач погоджується на виплату залишку страхового відшкодування у розмірі 23 228 гривень 50 коп. та відмовляється від решти заявлених вимог до ТДВ СК «Альфа-Гарант». Тобто, з урахуванням попередньо виплаченої страховиком частини страхового відшкодування (26140,14 грн.), загальний розмір страхового відшкодування склав 49368,64 грн. Відповідач вважає, що в цьому випадку Позивач добровільно відмовився від решти суми страхового відшкодування (50000,00 грн. - 49368,64 грн. = 631,36 грн.) та не вправі вимагати її відшкодування Відповідачем. Таким чином, розмір невідшкодованої Позивачу частини матеріального збитку становить: 83287,80 грн. (вартість матеріальної шкоди, встановленої Експертизою) - 49368,64 грн. (отримане Позивачем страхове відшкодування - д страхової компанії ТДВ СК «Альфа-Гарант») - 631,36 грн. (частина страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності ТДВ СК «Альфа-Гарант», від якої Позивач добровільно відмовилась) - 21038,71 грн. (вартість матеріалів/робіт, що не відносяться до матеріального збитку, завданого даним ДТП) = 12 249,09 гривень. У своїй відповіді на відзив Позивач зазначала, що заява Відповідача про сплив позовної давності та застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставною і такою, що не підлягає задоволенню. Визначення розміру матеріального збитку проведено правильно, а тому просить суд позовні вимоги задовольнити. В своїх запереченнях на відповідь на відзив Відповідач зазначає, що із вищенаведеного та суті деліктного зобов`язання, право на судовий захист у Позивача в частині зобов`язань страховика виникло з моменту порушення Відповідачем майнового права потерпілого, тобто з моменту ДТП, яке визнано страховим випадком. Відповідно саме із вказаної дати почав відраховуватись та спливати строк позовної давності, а тому у зв`язку з закінченням строку позовної давності просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача - адвокат Дика Т.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити з підстав, наведених у позові. Представник відповідача - адвокат Кравченко С.В. у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Просив застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 29 червня 2015 року в м. Києві по вул. О. Гончара, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Міцубісі», д.н.з. [NUMBER] , , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «Тойота», реєстраційний номер [NUMBER] , яким керувала [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Дорожньо-транспортна пригода відбулась в результаті порушення [PERSON] . Правил дорожнього руху, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, відповідно до якої [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу. Відповідно до ч. 6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до положень частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Після ДТП Позивач звернулася до страховика з повідомленням про дорожньо- транспортну пригоду (зареєстровано за №ЦВ/15/1111), а також з із заявою про страхове відшкодування (зареєстрована за №ЦВ/15/1111). 28 серпня 2015 року на картковий рахунок позивача надійшов платіж у сумі 25140,14 гривень, в якості страхового відшкодування по страховому випадку, що є предметом заявленого позову. Не погоджуючись із сумою страхового відшкодування, виплаченого Позивачеві 28 серпня 2015 року страховиком, остання звернулася з позовною заявою до Печерського районного суду міста Києва, вимагаючи виплати страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності страховика, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу» у сумі 50 000,00 (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) гривень. В процесі розгляду цивільної справи про стягнення страхового відшкодування, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року було призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої були поставлені питання, які мали на меті визначити розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 29 червня 2015 року. За результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи 16 листопада 2016 року складено висновок експертів №16108/16-54 згідно якого: вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача станом на день дорожньо-транспортної пригоди склала 118 530,49 гривень (сто вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять гривень 49 копійок). Під час розгляду цивільної справи про стягнення страхового відшкодування, Страховик визнав свої зобов`язання з виплати страхового відшкодування за страховим випадком, що є предметом цієї справи у сумі 49 368,64 гривень і здійснив доплату страхового відшкодування на користь позивача у сумі 23 228,50 гривень. З моменту виплати страховиком на користь позивача страхового відшкодування у сумі 49 368,64 гривень, договірне зобов`язання страховика по відшкодуванню шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, припинилось, оскільки перерахована ним сума відповідала граничному розміру відповідальності страховика. Однак, з припиненням договірного зобов`язання страховика, деліктне зобов`язання заподіювана шкоди не припинилось, адже суми страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування шкоди, заподіяної мені дорожньо-транспортною пригодою. Згідно частини 1 статті 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Таким чином, безпосередній заподіювач шкоди, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, відповідальний перед потерпілим у розмірі, що відповідає різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно висновку експерта, вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 118 530,49 гривень (сто вісімнадцятьтисяч п`ятсот тридцять гривень 49 копійок). Ця величина включає в себе дві складові частини: вартість деталей, які підлягають заміні в ході відновлювального ремонту - вартість самих ремонтних робіт. На день дорожньо-транспортної пригоди, строк експлуатації автомобіля складав 4 роки, тоді як з урахуванням положень пункту 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджено наказом Фонду Державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, при розрахунку збитку, заподіяного автомобілю, вартість відновлювального ремонту обчислюється без урахування коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу. Другим показником, що впливає на обчислення вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу є те, що деталі, які підлягають заміні в відновлювального ремонту автомобіля позивача, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за висновком експерта не мають деформацій, не пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою, що складає предмет цього позову. Дані твердження узгоджуються з позицією Верховного Суду у справі № 522/15636/16-ц, відповідно до якого винуватець дорожньо-транспортної пригоди зобов`язаний відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, тоді як страхова компанія покриває лише розмір матеріального збитку. Відповідно до частин першої і другої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно із частинами першою та другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 29 та пунктом 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим Законом і договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а вартість складників аварійно пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу. Особа, яка має право на отримання відшкодування, може вимагати від страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виплати страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту з урахування коефіцієнта фізичного зносу. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Знос пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків) (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176цс18) зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, на користь позивача має бути стягнута різниця між вартістю відновлювального ремонту автомобіля, яка є фактичним розміром шкоди та страховою виплатою. А тому, на підставі вищенаведеного суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми матеріального збитку, заподіяного дорожньо-транспортною пригодою. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3). Аналогічна правова позиція визначена і у статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому, пунктом 4 Постанови від 31 березня 1995 року визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, окрім вказівки на те, у чому полягає ця шкода та якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві. Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов`язково повинен з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, суд, грунтуючись на доказах, у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України, що свідчили б про завдання позивачеві діями відповідача моральної шкоди не вбачає за доцільне задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Щодо відмови у задоволені клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності, слід зазначити наступне. У відзиві на позовну заяву Відповідач зазначає, що позивач пропустила строк позовної давності в межах якого вона мала право звернутися до суду з вимогою про стягнення з Відповідача різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. Відповідач вважає, що строк позовної давності по вимогам, які ґрунтуються на положеннях підставі статті 1194 ЦК України, обчислюється з дня, наступного за днем вчинення дорожньо-транспортної пригоди - тобто з 30 червня 2015 року і закінчується через три роки - тобто 30 червня 2018 року. Згідно частини 1 статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа, довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно частини 2 статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Дія норми в цій частині розповсюджується на випадки субсидіарної відповідальності осіб та на випадки у яких виконання певного зобов`язання покладено одночасно на декількох осіб. За загальним правилом відповідальність за шкоду, заподіяну майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Водночас принципи регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Тобто винятком із загального правила вважається страхування відповідальності, суть і призначення якого саме й полягає в тому, що страховик згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів бере на себе обов`язок відшкодувати третім особам шкоду, завдану страхувальником. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про страхування" страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. За приписами статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Тож з огляду на зазначені законодавчі норми саме настання страхового випадку (ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому чи третій особі відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Тобто за відсутності підстав для притягнення страхувальника до відповідальності у страховика не виникає зазначеного обов`язку. На відміну від страхового відшкодування, тобто страхової виплати, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і за договорами страхування відповідальності у разі настання страхового випадку, в деліктному зобов`язанні діє принцип відшкодування завданої шкоди в повному обсязі (статті 22, 1166 ЦК України). Тому під час вирішення спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно враховувати, що шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, - боржником. При цьому, відшкодовуючи шкоду за боржника, його страховик здійснює страхову виплату - страхове відшкодування потерпілому лише в межах страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. З метою захисту інтересів потерпілого згідно з положеннями статті 1194 ЦК України на страхувальника (боржника) покладається додаткова - субсидіарна відповідальність, яка застосовується у випадку, коли в зобов`язанні беруть участь два боржники, один з яких є основним, а другий - додатковим (субсидіарним). При цьому основним боржником є саме страховик, який за договором цивільно-правової відповідальності зобов`язався відшкодувати третім особам шкоду, завдану його страхувальником, а субсидіарним (додатковим) - сам боржник. Згідно зі статтею 619 ЦК України субсидіарний боржник несе відповідальність перед кредитором додатково до відповідальності основного боржника. Тобто потерпіла особа має право висувати вимогу до субсидіарного боржника не одразу, а лише в тому випадку, якщо цю вимогу не задовольнив основний боржник. Зокрема, це передбачено положеннями 619 ЦК України, яка саме й визначає порядок стягнення субсидіарної відповідальності. Отже, якщо у деліктному зобов`язанні боржників декілька, один з яких є основним - страховик, а другий - додатковим (субсидіарним - винна особа, страхувальник), між якими укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності, і потерпіла особа не отримала від основного боржника страховика відшкодування шкоди в повному обсязі, то потерпіла особа в майбутньому може звернутися в порядку статті 1194 ЦК України до субсидіарного боржника за відшкодуванням різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. (Джерело: постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц). Після такої виплати деліктне зобов`язання: - припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість нього, якщо розмір завданої шкоди не перевищує суми страхового відшкодування; - не припиняється, якщо отриманого страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди. В останньому випадку обсяг відповідальності винної особи (страхувальника) обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що позивач способом захисту свого права на відшкодування шкоди, заподіяної її майну обрала звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, у зв`язку з наявністю підстав, передбачених статтею 1194 ЦК України. Страховик - ТДВ СК «Альфа-Гарант» порушив свій обов`язок по договору, коли визначив розмір шкоди, що підлягала відшкодуванню на користь позивача лише у розмірі 26 140,14 гривень. З 28 серпня 2015 року (дата надходження на картковий рахунок позивача платежу у сумі 26 140,14 гривень, в якості страхового відшкодування по страховому випадку) почався перебіг позовної давності для вимоги позивача до ТДВ СК «Альфа-Гарант» про стягнення страхового відшкодування. Позивач звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою про стягнення страхового відшкодування і в процесі розгляду справи по суті, страховиком 01 березня 2017 року добровільно була здійснена доплата страхового відшкодування у сумі 23 112, 36 гривень. Загалом позивач отримала страхове відшкодування у сумі 49 252,50 гривень. Страховик виконав своє зобов`язання добровільно після визначення 16 листопада 2016 року експертним шляхом вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача у сумі 118 530,49 гривень (висновок експертів за результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи №16108/16-54 від 16.11.2016 року). Сплата страховиком винної у ДТП особи страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності не припинило деліктного зобов`язання Відповідача по відшкодуванню шкоди в повному об`ємі і з цього моменту у Відповідача виник обов`язок сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. А тому позивачем не було пропущено строк позовної давності для звернення з відповідним позовом до суду. Оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти понесених витрат у розмірі 15 300,00 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial