Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом посилаючись на те, що її дочка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Під час перебування в шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] , бубою якого вона являється. [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] проживає та перебуває на її утриманні з дня смерті матері. Відповідач ніякої участі у вихованні та утриманні сина не приймає, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться його навчанням, не забезпечує необхідного харчування, лікування, не спілкується з дитиною та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Зазначає, що розпорядженням Рокитнянської РДА № 256 від 30.07.2018 внуку надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, а на підставі розпорядження Рокитнянської РДА № 273 від 27.08.2018 та рішенням Рокитнянської РДА № 77 від 26.06.2019 її призначено опікуном внука [PERSON] та встановлено опіку над його майном. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] та стягнути з нього на свою користь аліменти на утримання малолітнього [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів щомісячно до повноліття дитини. Відповідач, будучи належним чином повідомленим, у судове засідання не зявився, про причину неявки суд не повідомив, відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. За викалденого та зі згоди позивача суд ухвалює провести заочний розгляд справи на підставі на явних у справі доказів, що узгоджується із положеннями ст.ст.223,280 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. Також суду пояснила, що [PERSON] вважається батьком [PERSON] лише на папері, оскільки він не приймає ніякої участі в житті дитини, не цікавиться його життям, навчанням, відпочинком. Коли відповідач передував у місцях позбавлення волі, а дитина перебувала в неї, він обіцяв дитині, що він на заробітках, заробить гроші і все в нього буде. Останній раз [PERSON] звільнився у квітні 2019 і з того часу жодного разу не відвідав сина, не цікавиться його життям. Син сам ходив до нього, щоб побачити батька, а коли повернувася то сказав: " Бабуся , а в тата кращий телефон як у мене". А вона сказала внуку щоб той обмянявся телефоном з батьком, але він повідомив, що батько не хоче. Уточнила, що після смерті матері у 2012 [PERSON] залишився проживати з нею та її чоловіком і у батька не було жодного наміру забирати сина до себе. Представник позивача [PERSON] позов підтримала за викалдених у ньому обставин і підстав і також просила задовольнити. Представник третьої особи Секрет Л. М. в судовому засіданні вимоги позивача підтримала та пояснила, що дану сім"ю вони знають з 2012, коли померла мама хлопчика. Бабуся, якою є позивач у справі, тоді звернулася до них за порадою як краще поступити в інтересах дитини, щоб менше травмувати дитину. При цьому був присутнім відповідач, якого тоді вона побачила вперше і востаннє. Вони обговорили всі можливі ситуації, зважаючи, що саме батько мав утримувати дитину. Проте, останній на той час вів антигромадський спосіб життя, зловживав алкогольними напоями, ніде не працював і вже тоді існували підстави позбавити його батьківських прав. Питання про позбавленння батьківських прав відповідача вже порушувалося службою, проте позивач упросила не робити цього, почекати, оскільки дитина тягнеться до батька. Наразі, час проходив, але батько не змінювався і коли він був засуджений удруге і у липні 2018 було прийнято рішення тимчасово влаштувати дитину в сім"ю родичів та надати їй статус позбавленого батьківського піклування. Протягом місяця позивач збирала всі необхідні документи і після цього її призначили опікуном малолітнього [PERSON] .. У квітні 2019, коли відповідач вийшов з в"язниці, вона спілкувалася з приводу дитини з позивачем і на що остання повідомила: "Подивимося, може він одумається". На сьогоднішній день відповідач ніде не працює і сам хлопчик не хоче з ним бачитись та знати його. Служба кілька разів запрошували відповідача, однак він не з"явився. За викладеного було надано висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно свого сина [PERSON] .. Заслухавши пояснення сторін та представника третьої особи, свідків [PERSON] , [PERSON]. , [PERSON]. , [PERSON]. , дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В судовому засіданні встановлено, що позивач є бабою малолітнього [PERSON] , [INFO] , який являється сином її померлої дочки [PERSON] та відповідача у справі і що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] . З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25.01.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рокитнянського РУЮ у Київській області, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] . З дня смерті матері [PERSON] проживає в сімї позивача та перебуває на її утриманні і що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов від 20.11.2012 та 02.10.2012, виданих Рокитнянською селищною радою. Відповідач ніякої участі у вихованні та утриманні сина не приймає, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться його навчанням, не забезпечує необхідного харчування, лікування, не спілкується з дитиною та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Починаючи з дня смерті матері і до цього часу він бачився з дитиною лише двічі, декілька разів спілкувався по телефону. Дитини його бачити не бажає. Також відповідач схильний до вчинення злочинів і за що притягувався до кримінальної відповідальності. Так, він був засуджений Рокитнянським районним судом Київської області за ч.2 ст.191 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі та був звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки. Позаяк, на шлях виправлення не став, та вчинив новий передбачений ч.3 ст.185 КК України злочин, за який був засуджений вироком Богуславського районного суду Київської області від 14.03.2017 до покарання у виді трьох років одного місяця позбавлення волі. Протягом навчання в Рокитнянському КЗЗСО № 3, батько жодного разу не відвідував батьківські збори, не забирав дитину додому, не цікавився успіхами дитини і не спілкувався з учителями. З розпорядження Рокитнянської РДА № 256 від 30.07.2018 вбачається, що малолітньому [PERSON] , [INFO] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Згідно наказу Рокитнянської РДА № 38 від 30.07.2018 дитина тимчасово влаштовувалася в сім"ю [PERSON] , як позбавлена батьківського піклування. Розпорядженням Рокитнянської РДА № 273 від 27.08.2018 позивача призначено опікуном внука [PERSON] , а рішенням Рокитнянської РДА № 77 від 26.06.2019 встановлено опіку над його майном. З висновку органу опіки та піклування Рокитнянської РДА № 06-43/3090 від 07.11.2019 вбачається, що орган опіки вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , оскільки він, повернувшись з місць позбавлення волі у квітні 2019, не звернувся до органу опіки щодо припинення опіки над сином та повернення дитини в його родину. Останній ухиляється від виконання батьківських обов"язків, офіційно не працює, веде невпорядкований спосіб життя, не приймає участі у вихованні та навчанні сина, у його утриманні, не слідкує за станом його здоров"я. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст. 19 ЦК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно ст.83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами стосуються сімейних правових відносин та мають регулюватися положеннями глав 13 та 15 Сімейного кодексу України. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до частин першої та четвертої статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно до статті 165 вказаного Кодексу право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З урахуванням встановлених обставин спору, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд дійшов переконливого висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , що повністю відповідає інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка, заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися в якості аліментів на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»), аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Враховуючи те, що в суді відсутні відомості щодо непрацездатності відповідача та будь які інші докази того, що він не може сплачувати аліменти, а тому суд задовольняє позов і стягує з відповідача [PERSON] аліменти на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 09.10.2019, до досягнення дитиною повноліття. На переконання суду такий розмір стягуваних аліментів буде справедливим та не спричинить порушення прав відповідача. Таким чином і в цій частині вимог позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved