Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася у Виноградівський районний суд з уточненим позовом до Закарпатської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про усунення перешкод у здійсненні права власності, в якому просить визнати іпотеку житлового будинку [ADDRESS] такою, що припинена у зв'язку із припиненням основного зобов'язання, а саме кредитного договору № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року, який було укладено між [PERSON] та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про обтяження іпотекою нерухомого майна - житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS] і належить на праві приватної власності [PERSON] (первісний реєстраційний номер обтяження 3936304 від 24.10.2006 року, після перенесення запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно - номер запису про обтяження 2577832, дата перенесення 20.09.2013 року ) внесений приватним нотаріусом Виноградівського нотаріального округу Гонтар Л.І. під час посвідчення договору іпотеки № 014/4036/82/30115 від 24.10.2006 року, укладеного між [PERSON] та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Уточнені позовні вимоги мотивовано тим, що згідно умов кредитного договору № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року АППБ "Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", [PERSON] - батьку позивачки - був наданий споживчий кредит в сумі 9150 доларів США, з кінцевим строком погашення до 18.10.2016 року, зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами. Позичальник [PERSON] помер [INFO] року. 13.12.2012 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Виноградівського районного суду з позовом до спадкоємців [PERSON] - [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, яка рахується за позичальником [PERSON] в розмірі 9127,50 дол.США, що згідно курсу НБУ дорівнює 72709,66 грн., з яких 59470,25 грн. - заборгованість по кредиту; 13239,41 грн. - заборгованість по відсотках, відповідно до часток прийнятої спадщини. Рішенням Виноградівського районного суду від 10.04.2012 року, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль в особі ЗОД ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до спадкоємців позичальника про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року у розмірі 72709,66 гривень, яка рахується за [PERSON], з підстав пропуску кредитором строків, визначених у ст.1281 ЦК України та втрати ним, внаслідок цього, права вимоги до спадкоємців боржника за його боргами. Після смерті [PERSON] позивачкою одноосібно успадковано та набуто права власності на будинок [ADDRESS] та 20.09.2013 року проведено реєстрацію права власності на такий, в ході якої [PERSON] довідалась, що дане нерухоме майно, на підставі договору іпотеки, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON], в забезпечення виконання останнім зобов'язань за кредитним договором № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року, обтяжено забороною на відчуження об'єктів нерухомого майна. Реєстрацію обтяження було проведено приватним нотаріусом Гонтар Л.І. В зв'язку з цим, державним реєстратором, під час реєстрації за [PERSON] права власності на спадковий будинок, 20.09.2013 року було перенесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження за номером 2577832 і погашено такий в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна. З метою захисту свого права власності на нерухоме майно [PERSON] в травні 2016 року звернулась до Виноградівського районного суду з позовом до Закарпатської обласної дирекції ПАТ «РайфайзенБанкАваль», ПАТ «РайфайзенБанкАваль», приватного нотаріуса Виноградівського нотаріального округу Л.І.Гонтар про визнання припиненими зобов'язань за кредитним договором №014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року та за договором іпотеки від 24.10.2006р., укладеним між [PERSON] та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS]; зобов'язання приватного нотаріуса Виноградівського нотаріального округу Л.І.Гонтар провести державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна , із зняттям заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки №014/4036/82/30115 від 24.10.2006 року. Зазначений позов було мотивовано тим, що Кредитор, в силу ст.1281 ЦК України втратив право вимоги до спадкоємців боржника, а відтак вище названі кредитні та іпотечні зобов'язання слід визнати припиненими. Рішенням Виноградівського районного суду № 299/1071/16-ц від 06.07.2016 року, додатковим рішенням Виноградівського районного суду від 29.08.2016 року, залишеними в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 30.01.2017 року, в задоволенні вище зазначеного позову [PERSON] відмовлено з тих підстав, що іпотека, укладена між банком і позичальником [PERSON], є дійсною для набувачів відповідного нерухомого майна, в даному випадку для позивачки, а на вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки розповсюджується загальний строк позовної давності, тривалістю у три роки. Крім того, як судом першої, так і судом апеляційної інстанції зазначено, що смерть іпотекодавця не є підставою для припинення кредитних та іпотечних зобов'язань останнього. [PERSON] неодноразово зверталась до Кредитора з вимогами про вжиття останнім заходів щодо зняття обтяжень з належного їй нерухомого майна - будинку [ADDRESS] однак Відповідачем такі залишено без задоволення, з посиланням на те, що зобов'язання за кредитним договором №014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року є невиконаними, а відтак зобов'язання щодо погашення кредиту, а також щодо іпотеки зазначеного вище житлового будинку, взяті на себе [PERSON], зберігають свою чинність і для його спадкоємиці - позивачки по справі та діють до повного виконання умов кредитного договору і погашення заборгованості останньою. Отже, позивачка вважає, що такими своїми діями, Банк їй створює перешкоди у здійсненні нею права власності на будинок [ADDRESS] На думку [PERSON], така діяльність відповідача є незаконною, позаяк останнім пропущено як строки звернення з вимогою до спадкоємців боржника, так і загальні строки позовної давності для звернення до суду за захистом своїм прав (щодо стягнення заборгованості за кредитним договором або звернення стягнення на предмет іпотеки). Одночасно, як на підставу своїх вимог, Позивачка також посилається на те, що згідно п.7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що підлягає застосуванню до даних конкретних правовідносин, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, тобто, на переконання [PERSON], Відповідач позбавлений права на звернення з вимогою до спадкоємців боржника як в судовому порядку, так і в позасудовому, що нівелює саму сутність зобов'язання, яка визначена в ч.1 ст.509 ЦК України, а саме: право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Тому [PERSON] просить її уточнені позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала та просила такі задовольнити. Серед іншого в своїх поясненнях щодо суті справи також зазначила, що одним із елементів верховенства права, який діє в Україні, є принцип правової визначеності. Водночас, за вказаних фактичних обставин, що мають місце в даному конкретному випадку, цей принцип порушується, з огляду на те, що, Кредитор, як в силу положень ст..ст.1281, 1282 ЦК України, так і в силу положень п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка застосовується до даних конкретних правовідносин, позбавлений права вимоги до спадкоємців боржника-іпотекодавця як в позасудовому, так і в судовому порядку, однак зобов'язання залишаються діючими. Таке становище речей, виходячи із змісту ч.1 ст.509 ЦК України, означає, що як кредитні зобов'язання, так і похідні від нього - іпотечні зобов'язання припинили свою дію. Відтак, порушене право власності Позивачки підлягає судовому захисту шляхом визнання кредитних та іпотечних зобов'язань припиненими, зняттям заборони на відчуження спірного будинку та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження іпотекою житлового будинку [ADDRESS] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні щодо заявлених вимог заперечив та просив суд у їх задоволенні відмовити, пояснивши, що на думку Кредитора, якщо зобов'язання не виконане належним чином своєчасно, то воно продовжує діяти та залишається чинним і для спадкоємців боржника-іпотекодавця. В контексті цього вважає, що згідно вимог ЦК України, а також положень ЗУ «Про іпотеку» ні смерть [PERSON], ні пропуск Кредитором строку пред'явлення вимог до спадкоємців Боржника, ні пропуск Кредитором строків загальної позовної давності, не є підставою для припинення зобов'язань [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що також випливає з пп.8.1 Кредитного договору. Обґрунтовуючи дану позицію Представник Банку, серед іншого, посилався і на правову позицію, висловлену в Постанові Верховного Суду України від № 2-786цс17 від 15.05.2017 року згідно якої, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, враховуючи наявність судового рішення від 06.07.2016 року, яким [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити повністю. Одночасно з цим представником кредитора також було заявлено вимогу про відмову в задоволенні позову [PERSON] з підстав пропуску останньою строку позовної давності для звернення до суду з даною конкретною вимогою. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, обстеживши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Розглядаючи вказану справу в межах наданих сторонами вимог та заперечень, суд констатує, що дані конкретні правовідносини врегульовано положеннями ЦК України, Законів України «Про іпотеку» та «Про захист прав споживачів» (в редакції до 10.06.2017 року ЗУ № 1734-19 від 15.11.2016 року). В ході судового розгляду встановлено, що 19.10.2006 року між [PERSON] (батьком позивачки, надалі Позичальник) та АППБ "Аваль", правонаступником якого є ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"(далі Банк) було укладено кредитний договір № 014/4036/82/30115 про надання споживчого кредиту в сумі 9150 доларів США з кінцевим строком погашення до 18.10.2016 року зі сплатою 14% річних за користування кредитними коштами (а.с. 44-46). Про те, що даний кредит є споживчим, свідчать положення пп.2.1 Кредитного договору, згідно яких «Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі». Дана обставина визнана в судовому засіданні і представником відповідача. 24.10.2006 року, з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року, між Банком та Позичальником було укладено договір іпотеки № 014/4036/82/30115, згідно умов якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно - жилий будинок, загальною площею 67,2 кв.м, житловою площею 41,7 кв.м, з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і належав йому на праві приватної власності (а.с. 19-24). 23.07.2009 року, внаслідок порушення [PERSON] взятих на себе зобов'язань, Банк звернувся до Виноградівського районного суду з позовом до Боржника, в якому містилась вимога про дострокове стягнення з останнього всієї суми заборгованості за кредитним договором (а.с. 3-5 цивільна справа № 2-74/10 ). [INFO] року позичальник [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.47 цивільна справа № 2-74/10) і ухвалою Виноградівського районного суду від 03.03.2010 року провадження в справі № 2-74/10 за позовом Кредитора до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було закрито на підставі п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України (а.с. 49 цивільна справа № 2-74/10), копію якої, згідно супровідного листа Виноградівського районного суду було направлено кредитору 04.03.2010 року (а.с.50 цивільна справа № 2-74/10). 10.10.2011 року Банком пред'явлено вимогу про погашення боргів [PERSON] його спадкоємцями - [PERSON] та [PERSON] (а.с.15-16 цивільна справа № 703/385/12), а 06.02.2012 року - принесено до Виноградівського районного суду позов до останніх про стягнення, в солідарному порядку, заборгованості за кредитним договором № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року в розмірі 72709,66 грн. відповідно до часток прийнятої ними спадщини (а.с.2-4 цивільна справа № 703/385/12). Рішенням Виноградівського районного суду від 10.04.2012 року № 703/385/12, яке набрало законної сили (а.с.25-28) констатовано, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пропущено строки, визначені у ст.1281 ЦК України та втрачено право вимоги до [PERSON] та [PERSON] за боргами спадкодавця - [PERSON], в зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог Банку до спадкоємців боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Згідно положень ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до вимог ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Отже, встановленою та такою, що не підлягає доказуванню при розгляді даної конкретної справи, є та обставина, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пропущено строки для звернення з вимогою до спадкоємців боржника - [PERSON], а відтак втрачено право вимоги за боргами спадкодавця до [PERSON], як до спадкоємця боржника, за кредитним договором № № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року. З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що після смерті батька [PERSON] позивачкою одноосібно успадковано та набуто права власності на будинок [ADDRESS] з надвірними спорудами, та 20.09.2013 року проведено реєстрацію права власності на такий, що підтверджується рішенням Виноградівського районного суду від 02.01.2012 року та ухвалою від 18.07.2013 року в справі № 703/5255/12, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.09.2013 року та Інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.29-36). Під час проведення державної реєстрації свого права власності на вказаний вище об'єкт нерухомості [PERSON] дізналась, що дане спадкове майно на підставі договору іпотеки, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і [PERSON] в забезпечення виконання останнім зобов'язань за кредитним договором № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року, обтяжено забороною на відчуження об'єктів нерухомого майна. Реєстраційний номер обтяження 3936304 від 24.10.2006 року, реєстрацію обтяження було проведено приватним нотаріусом Гонтар Л.І. На підставі цих відомостей, державним реєстратором, під час реєстрації за [PERSON] права власності на спадковий будинок, 20.09.2013 року було перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження за номером 2577832 і погашено такий в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], дізнавшись про обмеження свого права власності, неодноразово зверталась до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з вимогами про припинення порушення її права власності та вжиття заходів задля зняття заборони на відчуження будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] та виключення відомостей про це з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: письмово 28.10.2013 року та 02.04.2014 року, на що Банком надано відповіді-відмови у задоволенні прохання позивачки відповідно 08.11.2013 року та 22.04.2014 року (а.с.18), а також після цього неодноразово і в усному порядку і дана обставина не заперечується представником відповідача. Однак звернення [PERSON] були залишені без задоволення. Тому [PERSON] в травні 2016 року звернулась до Виноградівського районного суду з позовом до Закарпатської обласної дирекції ПАТ «РайфайзенБанкАваль», ПАТ «РайфайзенБанкАваль», приватного нотаріуса Виноградівського нотаріального округу Л.І.Гонтар про визнання припиненими зобов'язання за кредитним договором №014/4036/82/30115 від 19.10.2006р., який було укладено між [PERSON] та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; визнання припиненими зобов'язання за договором іпотеки №4237 від 24.10.2006р., укладеним між [PERSON] та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS]; зобов'язання приватного нотаріуса Виноградівського нотаріального округу Л.І.Гонтар провести державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна (житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований в [ADDRESS], Закарпатської області, із зняттям заборони, накладеної під час посвідчення договору іпотеки №014/4036/82/30115 від 24.10.2006р. Рішенням Виноградівського районного суду № 299/1071/16-ц від 06.07.2016 року, додатковим рішенням Виноградівського районного суду від 29.08.2016 року, залишеними в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 30.01.2017 року, в задоволенні вище зазначеного позову [PERSON] відмовлено (а.с.82-87). Серед іншого судами першої та апеляційної інстанції, з посиланням, зокрема на правові висновки, які містяться у постановах Верховного Суду України № 6-18цс13 від 17.04.2013 року та № 6-1286цс15 від 02.03.2016 року, констатовано, що іпотека, укладена між банком та позичальником [PERSON] 24.10.2016 року, є дійсною для набувачів спірного нерухомого майна, а саме для [PERSON] Беручи до уваги, що положення цивільного кодексу України та Закону України «Про іпотеку» не містять такої підстави припинення іпотеки, як смерть іпотекодавця, суди дійшли висновку, що правила ст. 1281 ЦК України регулюють порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців щодо виконання зобов'язань спадкодавця перед своїм кредитором, а не порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, а строк, у межах якого іпотекодержатель може звернутися з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлюється загальними положеннями про позовну давність (глава 19 ЦК України), тобто тривалістю у три роки. Суд зауважує, що згідно вимог ч.7 ст.82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Надавши оцінку встановленим під час судового розгляду обставинам в їх сукупності, суд констатує, що позовні вимоги [PERSON] стосуються захисту її права власності, шляхом: - визнання припиненими основного кредитного зобов'язання та похідного від нього іпотечного зобов'язання, внаслідок втрати Кредитором права вимагати від боржника, в даному випадку спадкоємця боржника, виконання його обов'язку; - скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про обтяження іпотекою нерухомого майна. Судом установлено, що кредит, який було надано Банком позичальнику [PERSON] 19.10.2006 року, був споживчим і дана обставина підтверджена в судовому засіданні поясненнями представника Відповідача та положеннями п.п.2.1 Кредитного договору. Отже, на відносини між Банком та [PERSON], як спадкоємцем позичальника [PERSON], поширюється дія положень Закону України «Про захист прав споживачів» на момент виникнення спірних правовідносин, що узгоджується з висновком Конституційного Суду України, висловленим у рішенні від 10.11.2011 року № 15-рп/2011. У відповідності до п.7 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Разом з цим, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення ? невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Судом встановлено, що сторони визначили як строк дії договору ? до повного погашення кредитної заборгованості - суми кредиту, відсотків за користування, штрафів та пені (пункт 8.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту ? до 18.10.2016 року (пункт 1.2 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, у розмірі та строки, визначені у графіку погашення кредиту (п.п.1.3 кредитного договору). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору ? до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ? це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ? 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. В даній конкретній справі судом встановлено, що згідно із умовами кредитного договору позичальник був зобов'язаний щомісячно повертати кредит та відсотки за користування кредитними коштами. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватись позичальником щомісячно рівними частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. У разі ж неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте, у зв'язку з порушенням [PERSON] умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись 23.07.2009 року з позовом до суду про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів позичальником [PERSON] Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Як встановлено в ході судового розгляду, Банком, в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України змінено строк виконання основного зобов'язання для [PERSON], правонаступником обов'язків якого є [PERSON], оскільки позов про дострокове стягнення з нього всієї кредитної заборгованості було подано до Виноградівського районного суду 23.07.2009 року. Відтак для ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як кредитора, перебіг загального трирічного строку позовної давності для звернення з позовом до [PERSON] про стягнення суми кредитної заборгованості за договором від 19.10.2006 року або про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено виконання зазначених зобов'язань, згідно Договору іпотеки від 24.10.2006 року, розпочався саме 23.07.2009 року. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання, що за кредитом, виданим [PERSON], згідно кредитного договору № 014/4036/82/30115 від 19.10.2006 року, строк давності минув. Відповідні правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах від 02 грудня 2015 р. у справі № 6-1349цс15; від 02 грудня 2015 р. у справі № 6-249цс15; від 27 січня 2016 р. у справі № 6-990цс15. Разом з цим, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням. В той же час, у відповідності до положень ст.ст.262, 266 ЦК України, заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, а зі спливом позовної давності до основної вимоги, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). В свою чергу, згідно вимог чч.1, 2 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Як встановлено в судовому засіданні та визнано представником відповідача, Банком, крім позову до спадкоємців боржника про солідарне стягнення суми кредитної заборгованості, заявленого в лютому 2012 року (цивільна справа № 703/385/12), інших позовів до спадкоємців позичальника, в тому числі і про звернення стягнення на предмет іпотеки, не пред'являлось. Не було реалізовано іпотекодержателем і свого права на позасудове врегулювання даного питання, на підставі іпотечного застереження, наявного в договорі іпотеки від 24.10.2006 року (Розділ 5 іпотечного договору). В п.п.6.2 Договору іпотеки від 24.10.2006 року визначено, що право іпотеки та відповідно і цей Договір припиняє чинність, зокрема, у разі припинення основного зобов'язання, забезпеченого цією іпотекою та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Виходячи із змісту ч.1 ст.509 ЦК України, невід'ємною складовою зобов'язання, є право кредитора вимагати від боржника виконання його обов'язку, а у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків. В контексті вище наведеного, оцінюючи положення ст.ст.12, 16, 509, 262, 266 ЦК України, ст.17 Закону України «Про іпотеку», п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення даних правовідносин) в їх системному взаємозв'язку, в сукупності з усіма дослідженими доказами у справі, суд приходить до переконання, що в даному конкретному випадку нормами Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачено, що нездійснення Кредитором своїх цивільних прав - не звернення до суду з позовом до спадкоємців боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором/позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки/звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження в договорі в позасудовому порядку в межах загального трирічного строку позовної давності, є підставою для припинення як зобов'язань за кредитним договором від 19.10.2006 року, так і зобов'язань за договором іпотеки від 24.10.2006 року, позаяк положеннями п.7 ч.11 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» прямо передбачено втрату кредитором права вимоги до позичальника за кредитом, строк давності якого минув, що означає пряму заборону Банку для реалізації та захисту своїх прав як в судовому, так і в позасудовому порядку. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити будь-який ризик свавілля. В силу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" рішення ЄСПЛ та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)). Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «ОлександрВолков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)). Отже, на переконання суду, в даній конкретній ситуації, за відсутності у Кредитора жодної можливості у судовому чи позасудовому порядку реалізувати свої права, зважаючи на втрату права вимоги до позичальника/його правонаступника, визначену у п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин),

Outcome: approved