Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 20.03.2014 року він уклав з відповідачем депозитний договір, на виконання умов якого ним були передані відповідачу грошові кошти у сумі 3000,00 грн. на строк 277 днів - з 20.03.2014 по 22.12.2014 року. По закінченню строку договору він звернувся до банку за поверненням вкладу, в чому йому було відмовлено і йому вклад видається по 250,00 грн., з чим він не згоден. На теперішній час він несе матеріальний збиток у вигляді втраченої вигоди, оскільки міг би розмістити свої кошти - 3000,00 грн. у інших фінансових установах та отримувати дивіденди до 25% річних, тобто щомісячно більше 60 грн., як пропонують умови у Банку "Фінанси та кредит", Банку "Михайловський". Також, діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка виразилася у постійній нервовій напрузі, порушенні його звичного порядку життя, хвилюванні з при воду існуючої погрози неповернення грошових коштів, неможливістю скористуватися своїми грошовими коштами. Позивач просить розірвати зазначений договір банківського вкладу та стягнути з відповідача на його користь суму депозитного вкладу з відсотками за вирахуванням отриманої частини вкладу, що становить 2590,00 грн., упущену вигоду у розмірі 60 грн. щомісячно до моменту повного розрахунку з ним банку, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. В судове засідання позивач не з»явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність та в заочному порядку, свої позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомив, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Згідно до положень ст. 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором, а ч. 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблені юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно до п. 3.3 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 03.12.2003 р. № 516 та зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 29.12.2003 р. за № 1256/8577, за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які вставлені договором. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, 20.03.2014 року позивач уклав з відповідачем Договір №1100009230 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 р. Вклад "_" Постійний клієнт "9 міс._" (вид вкладу "_ПосКл9м24%"). Відповідно до умов вказаного договору позивачем були передані відповідачу грошові кошти у сумі 3000,00 грн. на строк 277 днів - з 20.03.2014 по 22.12.2014 року, з процентною ставкою 24% річних. По закінченню строку договору позивач звернувся до банку за поверненням вкладу, в чому йому було відмовлено і йому вклад видається по 250,00 грн., з чим він не згоден. Відповідно до виписки з особового рахунку позивача залишок вкладу з відсотками? який перебуває у відповідача, складає 2590,00 грн. і він не повернутий позивачеві, тому ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Із змісту вказаного договору вбачається, що він є Договором №1100009230 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 р. Вклад "_" Постійний клієнт "9 міс._" (вид вкладу "_ПосКл9м24%") і даний договір може бути автоматично пролонгований відповідно до умов вказаного Публічного договору №1. Разом з цим, у відповідності до положень ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. В зв»язку з істотним порушенням відповідачем умов договору суд вважає, що Договір №1100009230 про приєднання до публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 р. Вклад "_" Постійний клієнт "9 міс._" (вид вкладу "_ПосКл9м24%") підлягає розірванню. .Задовольняючи вищевказані позовні вимоги, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди - по 60,00 грн. щомісячно до здійснення з ним розрахунку банком. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст.15, ч.1 ст.16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів, майнового або немайнового права. Отже, необхідною умовою для звернення особи до суду з позовом є обов'язкова наявність порушення прав, свобод чи інтересів цієї особи, при цьому право на позов у особи виникає лише після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, буде воно порушено чи ні. В обгрунтування цих позовних вимог позивач посилався на те, що належні йому за договором банківського вкладу грошові у випадку своєчасного повернення їх відповідачем він міг би в подальшому вигідно розмістити їх у інших фінансових установах, які пропонували більш високі відсотки річних і сума отриманої ним вигоди склала би 60,00 грн. щомісячсно. Суд вважає, що зазначені доводи позивача про можливе отримання ним упущеної вигоди у вказаному розмірі при зазначених ним обставинах є припущенням, не підтвердженим беззаперечними доказами, тому зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розглядаючи позовні вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги також не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч.2. моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03,1995 року № 4 «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов»язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов»язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Як вбачається з роз»яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» відносини, що виникли із даного договору банківського вкладу регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», на положення цього Закону посилався в судовому засіданні і позивач, обґрунтовуючи свої вимоги. Пункт 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя, здоров»я продукцією. Будь-яких доказів того, що затримкою повернення відповідачем позивачу грошових коштів по зазначеному договору банківського вкладу створена ситуація, яка могла стати чи стала небезпечною для його життя і здоров»я, суду позивачем не надано. Крім того, умовами зазначеного договору банківського вкладу відшкодування моральної шкоди у разі порушення сторонами зобов'язання за цим договором не передбачено, тому позовні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial