Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 23.03.1977 року та 01.06.2018 року звільнився з роботи за власним бажанням, в зв'язку з виходом на пенсію за віком, в порушення вимог законодавства повний розрахунок з нею проведено не було, оскільки їй не виплатили повністю компенсацію за невикористану відпустку та кошти на оздоровлення, а тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку та кошти на оздоровлення в загальному розмірі 6814 грн., компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 1500 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.06.2018 року по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні адвокат позивача підтримав позов. Представник відповідача позов не визнала, подано відзив на позов. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, спеціаліста, покази свідків, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач з 23.03.1977 року була прийнята на роботу в Білоцерківський пологовий будинок на посаду лікаря акушера-гінеколога /наказ №38 від 22.03.1977р./. [PERSON] з 01.06.2018 року було звільнено з роботи за власним бажанням, в зв'язку з виходом на пенсію за віком, ст. 38 КЗпП /Наказ №92к від 01.06.2018р./ Наведене підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.5,6). Згідно рішення Білоцерківської міської ради від 24.05.2018 р.№2244-57-УІІ "Про створення комунального некомерційного підприємства" "Білоцерківський пологовий будинок", заклад /відповідач/ змінив свою назву на Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківський пологовий будинок». Позивач вказує, що в порушення приписів ст.116 КЗпП України при звільненні з роботи відповідач не виплатив їй всіх належних грошових сум, а саме: компенсацію за 30 календарних днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 3616,07 грн. та кошти на оздоровлення в сумі 3198 грн. Наведене заперечується відповідачем, про що надано відзив. Зокрема, представник відповідача зазначає, що компенсацію за невикористану відпустку було виплачено позивачу 08.06.2018 року, в сумі 459 грн. 63 коп. за 2 календарні дні, за період роботи з 24.03.2018 року по 31.05.2018 року, відомість на виплату відпусток працівникам була зареєстрована в казначействі 04.06.2018 року, так як першого числа кожного місяця казначейство не проводить ніяких банківських операцій з установами, а 02 та 03 червня 2018 р. були вихідними днями. В підтвердження зазначеного суду надано копію платіжного доручення №609 від 07.06.2018 року та копію реєстру платіжних доручень розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів №378 від 07.06.2018 року. Позивач на день звільнення не мала 30 календарних днів відпустки. Також, представник відповідача пояснила, що оскільки у позивача на день звільнення не було права на 14 календарних днів відпустки, то тому матеріальну допомогу на оздоровлення їй не було нараховано. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка обіймає посаду начальника відділу кадрів КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок», суду показала, що з позивачем було проведено повністю розрахунок при її звільненні. Позивач не мала права на 30 календарних днів відпустки, оскільки в період роботи брала відпустку наперед. При звільненні їй було пораховано, що за відпрацьований час, тобто за 2 місяці, вона має право на компенсацію за 2 дні невикористаної відпустки, що і було виплачено - 459,63 грн. І оскільки, позивач не мала 14 календарних днів відпустки, то їй не належить до виплати матеріальна допомога на оздоровлення. Свідок [PERSON], яка працює бухгалтером КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок», суду показала, що з позивачем було проведено повний розрахунок при звільненні. В повноваження свідка, як бухгалтера установи не входить проводити розрахунок днів невикористаної відпустки. Свідок [PERSON], яка працює бухгалтером КНП БМР «Білоцерківський пологовий будинок», суду показала, що в установі існують труднощі по виплаті коштів, однак, позивачу були виплачені всі належні кошти при її звільненні з роботи. В судовому засіданні була допитана в якості спеціаліста [PERSON], головний державний інспектор Головного Управління Держпраці в Київській області, яка, ознайомившись з матеріалами справи, суду пояснила, що позивач використала відпустку за період з 2017 по 2018 р.р. станом на 23.03.2018 року. Відповідач мав виплатити позивачу при її звільненні компенсацію за 3 дні невикористаної основної відпустки, але, фактично, було виплачено за 2 дні, що є порушенням. Спеціаліст в судовому засіданні зазначила, що в період з 23.03.2018 року по 23.05.2018 року позивач мала право на 5 днів відпустки, але слід враховувати ще 10 днів, з 23.05.2018р. по 01.06.2018р., тобто розрахунок належної відпустки проводиться по день фактичного звільнення особи з роботи, з 23.05.2018р. по 01.06.2018 р., /30днів відпустки ділимо на 12 місяців = 2,5 - дні відпустки на місяць. 2,5 : 30,44 х 10 = 0,8, що округлюється і складає ще 1 день відпустки/. Всього позивач мала право при звільненні на 6 днів відпустки, з них 3 дні позивач використала, отримала відгул в рахунок відпустки, згідно наказу №63к, тобто, при звільненні позивачу слід було виплатити компенсацію за 3 дні невикористаної відпустки. При вирішенні даного спору суд виходить з наступного. Так, згідно ст. 83 КЗпП України і ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», при звільненні працівника йому виплачується компенсація за всі дні невикористаної відпустки. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. У відповідності з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Згідно ст.ст. 74-84 КЗпП України, громадянам, які працюють за трудовим договором надаються щорічні відпустки, а у разі звільнення їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка ; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Матеріальна допомога на оздоровлення виплачується медичним працівникам у яких є підстави на отримання відпустки тривалістю не менше 14-ти календарних днів «Постанова № 524 від 11.05.2011 року, про виплату матеріальної допомоги медичним працівникам». Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористанні відпустки. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку провадиться в тому ж порядку, що і суми звичайних відпускних. Наведемо формулу для розрахунку: К = Д*(Зп/365(366))*С, де К - сума компенсації за невикористану відпустку; Зп - сума заробітної плати за 12 календарних місяців або за фактично відпрацьований період (меншої тривалості); 365 (366) - кількість календарних днів у році за 12 місяців у «звичайному» та високосному році відповідно; С - кількість святкових і неробочих днів, передбачених законодавством; Д - кількість календарних днів невикористаної відпустки, що підлягають компенсації. Святкові та неробочі дні (ст. 73 Кодексу), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються (п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р., ст. 41 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 348 від 16 травня 1995 р.) А тому згідно приписів вищенаведених правових норм позивач має право на отримання компенсації при звільненні за всі дні невикористаної щорічної відпустки. В судовому засіданні встановлено, що після звернення позивача до суду з даним позовом, 26.10.2018 року, з нею не було проведено розрахунку, оскільки відповідач заперечує позов, існує спір про розмір належних позивачу сум при звільненні. Судом встановлено, що позивач станом на 23.03.2018 року використала своє право на щорічну відпустку. А в період з 23.03.2018р. по день звільнення з робти позивач мала отримати 6 днів відпустки, з яких було нею використано 3 дні, а виплачено позивачу при звіленні компенсацію за 2 календарних дні невикористаної відпустки. Отже, відповідач не доплатив позивачу компенсацію за 1 день невикористаної відпустки. Враховуючи наведену вище формулу, розрахунок компенсації проводиться наступним чином: 37693,19 грн. -заробітна плата позивача за 12 місяців 2017-2018 р.р. згідно довідки /а.с.93/ : 278 днів /за мінусом 9 днів святкових на рік згідно ст.73 КЗпП/= 140,12 грн. розмір компенсації за один день х 158 дні /період з дня звільнення по день винесення рішення за мінусом вихідних та святкових днів/= 22 139 грн. 50 коп. Отже, позивачу не доплачено при звільненні компенсація за 1 день невикористаної відпустки в сумі 140 грн. 12 коп. А з 01.06.2018 року по 15.01.2019 року розмір суми за затримку розрахунку при звільненні становитиме 22 139,50 грн. Доказів на спростування наведеного розрахунку представником відповідача суду не надано. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, -наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непровденні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, судом встановлено, що повний розрахунок з позивачем до цього часу не проведено. Також, встановлено, що позивач не мала права на отримання компенсації за 30 календарних днів відпустки, так само, як і не має підстав для стягнення з відповідача коштів на оздоровлення в сумі 3198 грн. Таким чином, позов підлягає до часткового задоволення та суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за 1 день невикористаної відпустки в сумі 140 грн. 12 коп., і з урахуванням спірної суми, на яку позивач має право, частки, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, та з урахуванням обставин даної справи, суд вважає за можливе зменшити розмір відшкодування, стягнувши з відповідача 1\\4 частину від розрахованої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку /22138,96 грн./, що становитиме 5534 нгрн. 74 коп. Позивач, також, просила суд стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 1500 грн., посилаючись в обгрунтування цієї позовної вимоги на те, що вона зазнала моральних страждань із-за відсутності належного розрахунку при звільненні та за відсутності роз'яснень про належні виплати вимушена була звертатися в різні інстанції, в суд. За ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд, зважаючи на обставини даної справи, вважає, що позивач не обґрунтувала позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди . Отже, на користь позивача з відповідача належить стягнути компенсацію за невикористану відпустку в сумі 140,12 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 5534 грн. 74 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір по спарві в сумі 1921 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial