Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить суд: визнати незаконним та скасувати рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області № 399-59-УІ від 14.01.2015 в частині надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у приватну власність, яка знаходиться по [ADDRESS] площею 0,29 га для ведення особистого селянського господарства; визнати незаконним та скасувати рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області № 413-60-УІ від 25.02.2015 в частині затвердження проекту із землеустрою щодо безоплатної передачі у приватну власність земельної ділянки, яка знаходиться по [ADDRESS] площею 0,29 га - кадастровий номер 3224480501:01:011:0031 та в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки, яка знаходиться по [ADDRESS] площею 0,29 га - кадастровий номер 3224480501:01:011:0031; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], що видано 27.05.2015 реєстраційною службою Таращанського районного управління юстиції Київської області на земельну ділянку з кадастровим номером 3224480501:01:011:0031 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0.29 га, скасувавши рішення Управління Державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області від 27.05.2015 ( індексний номер 21611286) про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3224480501:01:011:0031 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 0,29 га. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат Пишна С.Ю. позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити та суду показали, що відповідно до рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району №750-60-ХХХУІІ від 23.09.2009, позивачу надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться по [ADDRESS] в розмірі 0,11 га , [ADDRESS] в розмірі 0,15 га , [ADDRESS] в розмірі 0,10 га та [ADDRESS] в розмірі 0, 05 га в с.Велика Березянка , з них 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а 0,30 га для особистого селянського господарства. На даний час технічна документація не виготовлена, проте позивач являється добропорядним користувачем вказаних земельних ділянок. Земельна ділянка по [ADDRESS] в розмірі 0,10 га межує із земельною ділянкою по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , якому рішенням Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області № 399-59-УІ від 14.01.2015 надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у приватну власність, яка знаходиться по [ADDRESS] площею 0,29 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області № 413-60-УІ від 25.02.2015 затверджено проект із землеустрою щодо безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, яка знаходиться по [ADDRESS] площею 0,29 га - кадастровий номер 3224480501:01:011:0031. 03.02.2015 відділом Держземагенства у Таращанському районі Київської області проведено державну реєстрацію земельної ділянки - кадастровий номер 3224480501:01:011:0031. 27.05.2015 реєстраційною службою Таращанського районного управління юстиції Київської області видано [PERSON] свідоцтво [NUMBER] про право власності на земельну ділянку - кадастровий номер 3224480501:01:011:0031 за адресою [ADDRESS] . Позивач стверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером 3224480501:01:011:0031, яка належить [PERSON] та розташована за адресою [ADDRESS] майже повністю накладається на її земельну ділянку, якою користується її родина з 1970 року, що підтверджується копіями квитанцій про сплату земельного податку за 1971-1990 роки, протоколом №7 від 15.04.1972 засідання правління колгоспу «Прогрес», рішенням якого її чоловікові наділена присадибна ділянка, довідкою виконавчого комітету Великоберезянської сільської ради Таращанського району №1332 від 23.10.2017, довідкою виконавчого комітету Великоберезянської сільської ради Таращанського району №358 від 04.07.2018 та рішенням Великоберезянської сільської ради Таращанського району №750-60-ХХХУІІ від 23.09.2009 (надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок). Позивач стверджує, що [PERSON] та його дружина з червня 2017 почали чинити їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS] в розмірі 0,10 га. Великоберезянська сільська рада, приймаючи рішення №750-60-ХХХУІІ від 23.09.2009 про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться по [ADDRESS] в розмірі 0,11 га , [ADDRESS] в розмірі 0,15 га , [ADDRESS] в розмірі 0,10 га та [ADDRESS] в розмірі 0 , 05 га, не вказала точного місця їх знаходження ( порядкового номера згідно карти-схеми землеустрою села), а саме земельної ділянки розміром 0,29 га. Таким чином, між позивачем, як господарем земельної ділянки розміром 0,10 га по [ADDRESS] та власником суміжної земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] належним чином не встановлені та не визначені чіткі межові знаки суміжних земельних ділянок. Позивач вважає, що відповідачем неправомірно видано рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, яка перебувала в її користуванні і на яку вона отримала дозвіл на розробку технічної документації у 2009 році. Представник відповідача Великоберезянської сільської ради Таращанського району в судовому засіданні визнав як первинний позов так і зустрічний позов третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору. Представник третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору та треті особи [PERSON] , [PERSON] первинний позов не визнали просять відмовити в його задоволенні, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на право користування спірною земельною ділянкою по [ADDRESS] , а зустрічний позов про поновлення строків на звернення до суду щодо визнання незаконним та скасування рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області №1150-44-У від 21.05.2010 про встановлення точної площі та відновлення межових знаків на земельній ділянці по [ADDRESS] та Акту розгляду звернень громадян від 15.06.2010 про встановлення меж [PERSON] ; скасування рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області №1150-44-У від 21.05.2010 про встановлення точної площі та відновлення межових знаків на земельній ділянці по [ADDRESS] та Акту розгляду звернень громадян від 15.06.2010 про встановлення меж [PERSON] - задовольнити. Зустрічний позов обґрунтовують тим, що рішенням Таращанського районного суду Київської області по справі № 2-24/2009 від 10 червня 2009 року, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області по справі № 22ц-3879/2009 від 29 вересня 2009 року, визнано за [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] . Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, [PERSON] неодноразово виступала, як свідок, що підтверджується Журналами судового засідання по справі № 2-24/2009. Тому, їй було відомо, що з 29 вересня 2009 року власниками домоволодіння по [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Знаючи про нових власників домоволодіння по [ADDRESS] , позивач звернулася 26 квітня 2010 року з заявою до Відповідача з проханням переміряти її земельну ділянку у покійного [PERSON] , не вказавши при цьому нових власників. 21 травня 2010 року Великоберезянською сільської ради Таращанського району Київської області було прийнято Рішення № 1150-44-У, яким розглянувши та обговоривши заяву [PERSON] , зобов`язано спеціаліста сільської ради II категорії [PERSON] та комісію сільської ради з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, екології провести обмір земельної ділянки та відновити межові знаки на земельній ділянці, яка розташована по [ADDRESS] . Позивач не зверталася до нових власників з будь-якими проханнями та/або претензіями щодо меж якось її земельної ділянки, а також нові власники не повідомлялися Відповідачем про розгляд даного земельного спору. Всупереч вимогам ст.159 ЗК України, відповідачем не було повідомлено [PERSON] , [PERSON] про розгляд заяви [PERSON] про встановлення точної площі земельної ділянки та встановлення межових знаків на земельній ділянці, розташованій по [ADDRESS] , обмір земельної ділянки, встановлення межових знаків та прийняття будь-якого рішення. Тому, були порушені їх права, передбачені ст.160 ЗК України. Крім того, оскаржуваний Акт від 15.06.2010 про встановлення меж [PERSON] , суперечить нормам чинного законодавства, встановлення меж і відновлення межових знаків відбувалося без технічної документації із землеустрою, вони не були закріплені межовими знаками встановленого зразка, не була виконана кадастрова зйомка. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні показали, що [PERSON] використовувала з 1973 року земельну ділянку розміром близько 0,10 га, яка знаходиться в с.Велика Березянка та межує із земельною ділянкою [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що спір іде про земельну ділянку, яка є суміжною із земельною ділянкою [PERSON] та межує із земельними ділянками, які належать сільській раді. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що дійсно на момент обміру земельної ділянки за заявою [PERSON] у 2010 році, технічної документації не було і земельну ділянку обміряли зі слів [PERSON] та записів із погосподарської книги. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні первинного позову та зустрічного позову належить відмовити за їх безпідставністю з наступних підстав. Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 Земельного кодексу України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст.16 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з ст.126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Згідно з п. б і в ч.1 ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у власність громадян і юридичних осіб та у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно до п.п.5 п. б ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом. Згідно з п.34 ст.26 цього Закону до виключної компетенції міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Частинами 1 та 2 ст.159 Земельного кодексу України визначено, що земельні спори розглядаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін. Згідно з ст.158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Судом встановлено, що рішенням Таращанського районного суду Київської області по справі № 2-24/2009 від 10 червня 2009 року, яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області по справі № 22ц-3879/2009 від 29.09.2009 року, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] . Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 31.08.2011 визнано право власності за [PERSON] , [PERSON] на 1/3 частку спадкового житлового будинку з по господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] . На даний час [PERSON] та [PERSON] померли і спадкоємцями померлого [INFO] [PERSON] є його дружина [PERSON] ( третя особа в справі), до якої перейшли всі права та обов`язки, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.10.2012. 13.02.2013 [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] ( третя особа в справі) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Відповідно до рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району №750-60-ХХХУІІ від 23.09.2009, [PERSON] (позивачу) надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться по [ADDRESS] в розмірі 0,11 га , [ADDRESS] в розмірі 0,15 га , [ADDRESS] в розмірі 0,10 га та [ADDRESS] в розмірі 0, 05 га в с.Велика Березянка , з них 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, а 0,30 га для особистого селянського господарства. На момент постановлення судового рішення технічна документація на земельні ділянки позивачем не виготовлена. Рішенням Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області №1150-44-У від 21.05.2010 зобов`язано спеціаліста сільської ради II категорії [PERSON] та комісію сільської ради з питань агропромислового комплексу, земельних відносин, екології провести обмір земельної ділянки та відновити межові знаки на земельній ділянці, яка розташована по [ADDRESS] , згідно поданої заяви [PERSON] 15.06.2010 спеціалістом сільської ради [PERSON] в присутності [PERSON] на підставі її заяви про встановлення меж [PERSON] проведено обмір земельної ділянки та зазначено, що площа земельної ділянки становить 0,10 га, що відповідає даним по господарської книги. Межові знаки не встановлювалися. Рішенням Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області № 399-59-УІ від 14.01.2015 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у приватну власність, яка знаходиться по [ADDRESS] площею 0,29 га для ведення особистого селянського господарства. 03.02.2015 відділом Держземагенства у Таращанському районі Київської області проведено державну реєстрацію земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] та присвоєно кадастровий номер 3224480501:01:011:0031. Рішенням Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області № 413-60-УІ від 25.02.2015 затверджено проект із землеустрою щодо безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, яка знаходиться по [ADDRESS] площею 0,29 га - кадастровий номер 3224480501:01:011:0031. 27.05.2015 реєстраційною службою Таращанського районного управління юстиції Київської області видано [PERSON] свідоцтво [NUMBER] про право власності на земельну ділянку - кадастровий номер 3224480501:01:011:0031 за адресою [ADDRESS] . Позивач вважає, що Великоберезянською сільською радою Таращанського району Київської області (відповідач) неправомірно видано рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, яка перебувала в її користуванні і на яку вона отримала дозвіл на розробку технічної документації у 2009 році. Згідно з ч.5 ст.158 Земельного кодексу України право на оскарження рішення органу місцевого самоврядування мають власник землі або землекористувач. Виходячи з положень ст.125, 126 Земельного кодексу України та ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", позивач не є власником землі або землекористувачем. Відповідно до частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад. Стаття 19 Конституції України та ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» зобов`язують органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження. Підпунктом 34 пункту 1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Згідно з ст.123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки зі зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Згідно ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатні приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність за місцем знаходження земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіті здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу Української PCP від 1970 року приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Аналогічні норми були закріплені в Земельному кодексі України від 18 грудня 1990 року в редакції від 13 березня 1992 року. Зокрема, відповідно до ст. 22 право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 23 право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 24 право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Крім того, Земельний кодекс України 2002 року в ст.ст. 125, 126 встановлює, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право користування земельною ділянкою посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 р., №7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Згідно п. 18 (в) вищезазначеної Постанови, з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 Земельного Кодексу, право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI ( 1066-17 ) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно п. 18 (г) вищезазначеної Постанови громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X "Перехідні положення" ЗК ( 2768-14 ), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством . 18.12.1990 року прийнятий новий Земельний кодекс УРСР (опублікований в офіційному виданні 11.01.1991 року, вступив в дію 15.03.1991 року, а в новій його редакції з 13.03.1992 року). Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК УРСР 18.12.1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені ст. 23 цього Кодексу. Проте дію цієї статті зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок". Згідно пункт 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" запис у земельно-кадастрових документах є належним доказом, що посвідчує право громадян на земельні ділянки. Вказане зазначено і в листі ВССУ за № 27.09.2012 № 10-1387/0/4-12 Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування . У п. 5 постанови ВР УРСР від 18.12.1990 року № 362 Про порядок введенню в дію Земельного кодексу Української РСР визначено, що громадяни, підприємства, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування . Отже, суд проаналізувавши вище вказані норми законодавства прийшов до висновку, що позивачем [PERSON] не представлено суду правовстановлюючих документів, визначених чинним законодавством, які б засвідчували її право власності ( право користування) земельною ділянкою по [ADDRESS] . На підставі вище зазначеного, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що вона використовувала саме земельну ділянку в розмірі 0,10 га по [ADDRESS] та має право на дану земельну ділянку, оскільки рішенням Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області їй надано дозвіл на розробку технічної документації на земельні ділянки, які розташовані саме по [ADDRESS] без визначення адресних номерів у 2009 році. Позивач не скористалася своїм правом та до даного часу належно не оформила земельних ділянок, не надала до суду доказів належно зареєстрованого права користування спірною земельною ділянкою по [ADDRESS] . Суд не бере до уваги як належні докази пояснення свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Акт від 15.06.2010 про обмір земельної ділянки в якому не зазначено, яку саме земельну ділянку обміряно, копії квитанцій про сплату податків за землю, в яких не вказано навіть розмір земельної ділянки за яку сплачується податок, оскільки такі не є доказами, які визначають правовий статус спірної земельної ділянки. А тому, в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. Щодо зустрічного позову третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору. За змістом ч.ч. 1-2 ст. 55 Закону України «Про землеустрій встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Вказаний висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 10.10.2018 року у справі № 738/1885/16-ц, від 21.11.2018 року у справі № 207/4112/15-ц, від 13.12.2018 року у справі № 344/11313/14-ц, від 20.11.2019 року у справі № 726/1894/18. Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) надано висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Тому, посилання представника третіх осіб щодо порушення прав померлого [PERSON] при складанні акту обміру земельної ділянки від 15.06.2010 є безпідставним. Крім того, згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного (інтересу). За змістом ст.ст.256, 261 та 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Якщо лише буде установлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це заявила інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Така позиція узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; Верховного суду від 05 червня 2019 року у справі №750/4848/17; Верховного суду від 07 серпня 2019 року у справі №520/9169/15-ц. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача. Проте, якщо підстав вважати право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог. Отже, правила про позовну давність мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги. Отже, суд прийшов до висновку, що в судовому засіданні не було доведено порушених прав [PERSON] , [PERSON] , а тому їх вимоги про поновлення строків на звернення до суду на оскарження рішення Великоберезянської сільської ради Таращанського району Київської області №1150-44-У від 21.05.2010 та Акту розгляду звернень громадян від 15.06.2010 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed