Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

у січні 2018 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до ПАТ "Укрсоцбанк" про визнання недійсним кредитного договору. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що 03 грудня 2012 року між ним та ПАТ "Укрсоцбанк" був укладений кредитний договір № 770АІ10121203001, за умовами якого відповідач надав позивачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 414 488 грн., а останній зобов"язувався повернути його до 02 грудня 2019 року включно зі сплатою процентів в розмірі та на умовах, визначених цим договором. Позивач зазначає, що його права, як споживача банківських послуг, порушені відповідачем як до моменту укладення вказаного кредитного договору так і в процесі його виконання. Внаслідок документального недотримання відповідачем "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, договір не містить розрахунків щодо реальної процентної стаки (у процентах річних) та відсутні Додаток № 2 та Додаток № 3, у яких повинна зазначатися сукупна вартість кредиту, процентна ставка та абсолютне подорожчання кредиту з врахуванням максимально можливого розміру процентної ставки за кредитом, що не відповідає п. 3 цих Правил. Під час укладання договору відповідач приховав від позивача інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позивачем свідомого вибору схеми кредитування, а також вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здорожчання кредиту та кінцевої загальної суми кредиту,яку позивач сплатив би відповідачу, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній у договорі кіл ькості таких платежів. На думку позивача, факт приховання відповідачем (банком) важливої інформації перед підписанням договору, невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов фактичним є введення в оману позивача. Також позивач зазначає, що лише за перший рік дії договору відповідач самостійно без належного попередження позивача збільшив процентну ставку за кредитом та незаконно списував з поточного рахунку позивача платежі за процентами. Станом на 03.03.2017 р. відповідачем списано з рахунку позивача 464 296,04 грн., в тому числі 217 577,04 грн. сплати відсотків за кредитом. Крім того, позивач не отримував жодного письмового повідомлення про зміну процентної ставки згідно п. 2.7 договору, яким передбачено, що базова процентна ставка кредитування є змінною, її розмір встановлюється кредитором 01 грудня, починаючи з дати укладення договору. При цьому, про зміну процентної ставки за кредитом кредитор письмово повідомляє позичальника, поручителя та інших зобов"язаних за даним договором осіб не пізніше 15 календарних днів до дати, з якої застосовується нова процентна ставка. [PERSON] вказує на те, що на час укладення кредитного договору Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). За таких підстав, позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 770АІ10121203001 від 03.12.2012 р., укладений між [PERSON] та ПАТ "Укрсоцбанк", а також зарахувати сплачені станом на 03.03.2017 р. позивачем як відсотки за кредитом 217 577,04 грн. в рахунок погашення тіла кредиту. В судове засідання представник позивача не з"явився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі. (а.с. 35) Представник відповідача в судове засідання надіслав заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 03 грудня 2012 року між [PERSON] та ПАТ "Укрсоцбанк" було укладено Договір кредиту № 770АІ10121203001 на купівлю автотранспортного засобу. (а.с. 8) Обґрунтовуючи позов, [PERSON] просив визнати кредитний договір на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначаючи, що умови кредитного договору суперечать законодавству України. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Із роз'яснень, викладених у пункті 20 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як зазначено в п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, а відповідач надав позивачу перед укладенням кредитного договору необхідну інформацію, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та його складових. У додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування ( а.с.11-14). За таких обставин, суд вважає, що позивачу перед укладенням договору була надана уся інформація, передбачена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів та належним чином ознайомлено з умовами договору. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 03 грудня 2012 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746 цс. Згідно п. 1.1 договору кредитор надав позичальнику грошові кошти а умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 414 488 грн. 00 коп. зі сплатою процентів в розмірі, в порядку та на умовах, визначених договором. Процентна ставка за кредитним договором встановлена в розмірі 23% річних на перший річний період користування кредитом, тобто строком до 01 грудня 2013 року. На кожний наступний річний період процентна ставка за кредитом встановлюватиметься в порядку, визначеному п. 2.7 договору. Комісії за цим договором сплачуються позичальником в розмірах та в строки/терміни, що визначені в Додатку № 1 до цього договору, що є його невід"ємною частиною. Детальний розпис сукупності вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту наведено в Додатку № 2 до цього, що є його невід"ємною частиною. При зміні процентної ставки за кредитом кредитор за вимогою позичальника надає оновлений Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне подорожчання кредиту. Детальний розпис сукупної варттості кредиту, значення реальної ставки та абсолютне подорожчання кредиту з врахуванням максимально можливого розміру процентної ставки за кредитом наведено в Додатку № 3, що є невід"ємною частиною цього договору. Порядок погашення кредиту визначений п. 1.1.1 кредитного договору. Доводи позивача про те, що волевиявлення позивача не відповідало його реальній волі, зокрема, умовам сплати реальної відсоткової ставки, що у свою чергу потягло подорожчання кредиту, що є обманом зі сторони банку, суд відхиляє, оскільки вказані обставини не є підставою для визнання недійсним в цілому договору кредиту, а є підставою внесення змін до кредитного договору та здійснення перерахунку сплачених сум, виходячи з нового вірного розміру щомісячного платежу. На думку суду, позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв"язку з чим і погодився на його укладення шляхом підписання договору. [PERSON] протягом тривалого часу виконував умови договору та у нього не виникало сумнівів у правомірності його укладення. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що під час укладення договору було допущено порушення чинних на той момент норм права, а також, що умови договору є дискримінаційними або ж несправедливими по відношенню до позичальника. Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача в частині недійсності наявного третейського застереження, яке міститься у п. 6.1 кредитного договору, укладеного між сторонами у справі. Відповідно до ст.2 Закону України «Про третейські суди» третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Відповідно до ст.5 цього Закону юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав. Законом України №2983-VI від 03 лютого 2011 року «Про внесення зміни до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14. Так, п.14 ст.6 цього Закону визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України №2983-VI від 03 лютого 2011 року після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала. [PERSON] набрав чинності 12 березня 2011 року. Законом України «Про захист прав споживачів» визначається, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Таким чином, спори у справах щодо захисту прав споживачів підлягають вирішенню виключно державними судами. Недійсність цієї умови також не впливає на дійсність правочину в цілому. Відзив на позовну заяву містить заяву про застосування строку позовної давності до вимог про визнання кредитного договору недійсним. (а.с. 40) Відповідно до абзацу третього п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14 , встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 27 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю ротягом трьох років. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Перебіг цього строк розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Кредитний договір та додатки до нього підписано безпосережньо позичальником, що підтверджує надання останньому оригіналу примірника кредитного договору. Обставини, на які посилається позивч, як на підставу своїх позовних вимог, були відомі йому під час укладення оспорюваного кредитного договору № 770АІ10121203001 від 03.12.2012 р., відтак перебіг строку позовної давсності розпочався з дня, наступного за днем укладення кредитного договору, тобто з 04 грудня 2012 року, та відповідно сплинув 04 грудня 2015 р. З огляду на те, що позивач звернувся до суду в січні 2018 р., строк позовної давності для вимог позивача сплив. Позивач поважних причин його пропуску також в своїй позовній заяві не зазначив. За викладених обставин, суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed