Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

26 травня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, пославшись на ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1172 ЦК України, просила стягнути з відповідача на свою користь 13510,00грн. на відшкодування матеріальної шкоди. Позов обґрунтований тим, що 29 травня 2007 року вона передала представнику банку "Аваль" для внесення на рахунок 4340грн., однак остання їх привласнила, за що засуджена за вироком суду. Тому їй має бути відшкодована шкода, виходячи з реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, тобто з урахуванням інфляції? оскільки знеціненням грошей завдані збитки. Оскільки знецінення суми 4340грн., внесених нею в якості депозитного вкладу, з урахуванням інфляції складає 9025грн. (307,9% за період з 29.05.2007р по 01.05.2015р), то реальні збитки з урахуванням інфляції складають 13365,00грн. 08 серпня 2015 року позивачкою подана заява про збільшення позовних вимог, в якій, пославшись на неправильно визначений нею рівень інфляції в позовній заяві, просила стягнути 13510,00грн. на відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втрачених вкладів. Враховуючи, що шкоду завдано працівниками Новотроїцького відділення ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" при виконанні своїх трудових обов'язків, просила задовольнити позов. Рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 09 вересня 2015 року позов було задоволено частково. Суд вирішив: стягнути з відповідача на користь позивачки 4340грн. матеріальної шкоди, понесені судові витрати 500грн.; в задоволенні решти позову відмовити; сягнути з відповідача на користь держави судовий збір 243,60грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказала, що суд, погодившись з доводами її представника про непоширення на спірні правовідносини ч.2 ст.625 ЦК України, разом з тим не застосував до цих правовідносин ст.1192 ЦК України, згідно якої розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. Зазначила, що купівельна спроможність втрачених коштів на момент розгляду справи значно знизилася у порівнянні з 2007 роком, коли вона була позбавлена свого майна внаслідок його розтрати працівниками банку. Єдиним критерієм, по якому можна визначити купівельну спроможність грошей, є рівень інфляції. У своєму запереченні представник відповідача просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивачки. В апеляційній скарзі представник ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в повному обсязі та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Зокрема зазначив, що суд необґрунтовано не відмовив в позові внаслідок пропущення позивачкою позовної давності, оскільки вона дізналася про порушення свого права 03.07.2007 року, коли банк повідомив її про те, що кошти на банківський рахунок не вносилися. Також вказав, що суд не навів мотивів, з яких він відхилив доказ банку: щодо несплати позивачкою судового збору за подачу позову в частині стягнення шкоди в сумі 9170,00грн., яка, на думку позивачки, є інфляційними витратами; щодо ненадання позивачкою доказів, що підтверджують завдання шкоди позивачу злочинними діями працівників банку під час виконання трудових обов'язків. Також вказав, що суд не обґрунтував стягнення позадоговірну майнову шкоду в сумі 4340грн., зазначивши, що обставини, які мають значення для прийняття рішення про покладення відповідальності за завдану майнову шкоду на банк за ч.1 ст.1172 ЦК України ні вироком суду, ні цим рішенням встановлені не були. При цьому вказав, що позивачка не ініціювала переказ коштів в сумі 4340грн. - не надала заявки на переказ готівки, а без правових підстав 29.05.2007 року віддала їх [PERSON], та ще й невідомо в який час - робочий чи неробочий, в невідомо якому місці відділення. Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга представника ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" задоволенню не підлягає на таких підставах. З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне. Вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, який набрав законної сили 22.07.2014 року, [PERSON] та [PERSON] визнано винними та засуджено за ч.5 ст.191, ч.3 ст.364, ч.ч.1, 2 ст.358 КК України, зокрема за заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем (а.с.8-10). Вказаним вироком встановлено, що 29 травня 2007 року [PERSON] прийняла від [PERSON] 4340грн., поставивши відмітку про прийняття коштів у договорі [NUMBER] від 22.11.2006 року для внесення на рахунок [NUMBER], однак ввірене їй чуже майно - грошові кошти на рахунок останньої не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши їх [PERSON], спричинивши у такий спосіб [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 4340грн. При цьому, за вказаним вироком встановлено факт заподіяння працівниками відповідача [PERSON] та [PERSON] матеріальної шкоди позивачці під час виконання ними трудових обов'язків. З заявлених позовних вимог вбачається, що предметом спору є стягнення збитків - переданих позивачем працівнику Банку грошових коштів, які не були внесені на його депозитний рахунок. Сторонами не заперечується і це встановлено судом, що на час розгляду справи вказана шкода позивачці не відшкодована. Заперечення відповідача щодо недоведеності факту спричинення шкоди [PERSON] та [PERSON] саме під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, колегія суддів до уваги не приймає, виходячи з встановлених зазначеним вироком суду обставин, зокрема [PERSON] та [PERSON] визнано винними та засуджено за ч.5 ст.191, ч.3 ст. 364, ч.ч.1, 2 ст.358 КК України, в тому числі і за вчинення вище зазначених дій під час перебування на посадах у відповідача. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, встановленими у вироку суду обставинами підтверджується факт заподіяння працівником Банку матеріальної шкоди позивачці [PERSON] під час виконання [PERSON] та [PERSON] трудових обов'язків. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що не відшкодована шкода позивачці підлягає стягненню і що не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування шкоди з урахуванням компенсації від знецінення коштів внаслідок інфляції, оскільки позивач обрав спосіб захисту саме відшкодування шкоди, а стягнення завданої шкоди у деліктних правовідносинах з урахуванням індексу інфляції не передбачене; натомість таке право виникає лише під час договірних правовідносин і регулюється ст.625 ЦК України. Однак повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, оскільки до нього він прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, що згідно з п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення. Стаття 625 ЦК України не була однією із підстав цього позову. Відповідно до положень ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Тобто, особі має бути відшкодована шкода, виходячи з реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, тобто, якщо мова йде про грошові кошти, то з урахуванням інфляції? оскільки знеціненням грошей завдані збитки. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що в даних правовідносинах реальна вартість втраченого майна - суми депозиту - має бути визначена з урахуванням зміни купівельної спроможності грошей у зв'язку з процесом інфляції. Тому доводи апеляційної скарги позивачки в цій частині є обґрунтованими. Інфляція за період з червня 2007 року по липень 2015 року включно ( з урахуванням часу подання заяви про збільшення позовних вимог від 08.08.2015р) склала 312,88% (114,40% за період з червня по грудень включно 2007р, 196,34% за період 2008-2014 роки, 139,30% за період з січня по липень 2015 року включно). А тому реальні збитки, що підлягають відшкодуванню позивачці, складають 13578,99грн., тобто дорівнюють сумі втраченого депозитного вкладу 4340грн. та його знецінення внаслідок інфляції на суму 9238,99грн. З підстав зазначеного, виходячи з заявлених позовних вимог щодо суми збитків в межах розрахунку позивачки, рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної шкоди слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині, яким стягнути з відповідача на користь позивачки 13510,00грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. В іншій частині, а саме в частині стягнення судових витрат та судового збору рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.308 ЦПК України у зазначеній частині його слід залишити без змін. Доводи апеляційної скарги представника банку не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують. Зокрема, посилання на пропущення позивачкою позовної давності не може бути прийнято до уваги, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачка довідалася про порушення свого права 22.07.2014 року, коли вирок суду набрав законної сили; саме тоді вона дізналася про те, що її позов до банку про відшкодування шкоди не розглянутий внаслідок технічної помилки. Посилання заявника на ненадання позивачкою доказів, що підтверджують заподіяння шкоди позивачу злочинними діями працівників банку під час виконання трудових обов'язків, а також на ненадання позивачкою заявки на переказ готівки та безпідставне передання коштів [PERSON] 29.05.2007 року в невстановлені час та місце відділення, також слід залишити поза увагою, виходячи з встановлених зазначеним вироком суду обставин, зокрема про вчинення [PERSON] та [PERSON] вище зазначених дій під час перебування на посадах у відповідача, що підтверджує факт заподіяння працівниками Банку матеріальної шкоди позивачці [PERSON] під час виконання ними трудових обов'язків. Також через невідповідність встановленим обставинам справи не можуть бути прийняті до уваги посилання представника банку на необгрунтування стягнення завданої позадоговірної шкоди.

Outcome: partial