Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - КП «БТІ ОМР», Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, в якому з урахуванням уточнень просив суд визнати за ним право власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батьків [PERSON] та [PERSON]; визнати за позивачем право власності на 1/4 частки квартири [ADDRESS], в результаті приватизації на підставі Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ "Про приватизацію державного жилого фонду"; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21 січня 2008 року, укладений між відповідачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 169 - в частині продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS]; припинити право власності відповідачки [PERSON] на 1/2 частки квартири [ADDRESS]; витребувати 1/2 частки квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння у відповідачки [PERSON]; визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №4608 від 11.11.2013р. згідно якого виділити позивачу жилу кімнату "2" площею 10,2 кв.м., жилу кімнату "3", площею 12,0 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "б", площею 0,6 кв.м., а кухню площею 7,4 кв.м., санвузол площею 2,5 кв.м., коридор площею 12,2 кв.м., вбиральня, площею 1,2 кв.м. виділити [PERSON] та відповідачці [PERSON], у загальне користування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що йому на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 2003 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів за №1977 та зареєстрованого у реєстровій книзі за №15-107, належало право власності на 1/4 частину трикімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідачці [PERSON], батькові позивача - [PERSON] та матері позивача - [PERSON] також як і [PERSON] на підставі вказаного свідоцтва належало право власності по 1/4 частині трикімнатної квартири [ADDRESS]. Позивач також вказує, що [INFO] року померла мати [PERSON] - [PERSON] та після її смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. [INFO] року помер батько [PERSON] - [PERSON] і після його смерті також відкрилась спадщина на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. [PERSON] зазначає, що на момент відкриття спадщини спадкоємцями першої черги до майна померлих [PERSON] та [PERSON] були позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON]. Позивач [PERSON] відбував покарання у місцях позбавлення волі з 23.10.2002р. по 23.04.2005р. та про смерть батьків позивач [PERSON] відповідачкою [PERSON] не був повідомлений. [PERSON] посилається на те, що у січні 2004 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно - 1/2 частку зазначеної квартири (справа №2-1318/10). У липні 2008 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування по закону та вселення в цю квартиру. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2010 року по цивільній справі №2-1318/10 як первісні так і зустрічні позовні вимоги повністю задоволено: за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності по 1/4 частки квартири [ADDRESS] за кожним, проте 11 листопада 2010 року апеляційним судом Одеської області вказане рішення суду було частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким повністю відмовлено у задоволені позову відповідачки [PERSON] до позивача - [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування по закону. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2010 року в частині визнання за [PERSON] права власності на майно в порядку спадкування за законом також скасовано у зв'язку із тим, що позивач [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини та повинен був звернутися до суду із позовом про поновлення йому цього строку. Позивач зазначає, що 16 листопада 2011 року рішенням Київського районного суду м. Одеси по цивільній справі №2-4002/11 позивачу [PERSON] був встановлений додатковий строк для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась [INFO] року після смерті [PERSON], та [INFO] року після смерті [PERSON]. [PERSON] вказує, що у визначений судом додатковий строк для прийняття спадщини він подав відповідні заяви до Третьої Одеської Державної нотаріальної контори, однак 4 січня 2013 року 3-я Одеська Державна нотаріальна контора відмовила йому у видачі свідоцтв про право на спадщину та рекомендувала звернутися до суду. Позивач стверджує, що 01.06.2012 р. КП "ОМБТІ та РОН" видало [PERSON] копію інвентарної справи, з якої він вперше дізнався, що 21 січня 2008 року відповідачка [PERSON] продала разом з часткою позивача відповідачці [PERSON] квартиру [ADDRESS], при цьому [PERSON] для здійснення незаконного відчуження спірної квартири було використано підроблене рішення Київського районного суду м. Одеси та ще одне рішення цього ж суду, яке в подальшому було скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільної справі №4048/2006 у зв'язку з нововиявленими обставинами. Отже, позивач вказує, що відповідачка [PERSON] незаконно заволоділа 1/2 часткою спірної квартири позивача [PERSON], в результаті фальсифікації, підробки документів з грубим порушенням закону, в подальшому здійснила незаконне відчуження всієї квартири відповідачці [PERSON], що вимусило позивача звернутися до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судове засідання з'явилася відповідачка [PERSON], позов не визнала, відмовившись надавати суду будь-які пояснення, просила суд відкласти розгляд справи для надання їй можливості укласти угоду з адвокатом. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі, зокрема, першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Як вбачається, з матеріалів справи, провадження у справі було відкрито ще 17.04.2013 року, відповідачка [PERSON] неодноразово повідомлялася належним чином про дату, час та місце судових засідань, їй достовірно відомо про розгляд даної справи судом щонайменш з 04.06.2013 року (а.с. 59). Отже, суд виходить з того, що [PERSON] мала більш ніж достатньо часу для укладання угоди з фахівцем у галузі права, а систематичне неприбуття у судове засідання належним чином повідомленої відповідачки розцінюється судом як намір затягування розгляду справи. При цьому суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Враховуючи викладене, судом було відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи. Відповідачка [PERSON] у судове засідання 29.07.2014 року не з'явилася, повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Її представник, будучи присутнім у інших судових засіданнях позов не визнав, звернувся до суду із зустрічним позовом (а.с. 109-112), який ухвалою суду від 30.05.2014 року залишено без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України у зв'язку із повторною неявкою у судове засідання належним чином сповіщеної позивачки за зустрічним позовом. Треті особи - КП "БТІ" Одеської міської ради та Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції у судове засідання не з'явилися, сповіщені належним чином. Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 2003 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів за №1977 та зареєстрованого у реєстровій книзі за №15-107, належало право власності на 1/4 частину трикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 18). Відповідачці [PERSON], батькові позивача - [PERSON] та матері позивача - [PERSON] також як і [PERSON] на підставі вказаного свідоцтва належало право власності по 1/4 частині трикімнатної квартири [ADDRESS]. [INFO] року померла мати [PERSON] - [PERSON] та після її смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. [INFO] року помер батько [PERSON] - [PERSON] і після його смерті також відкрилась спадщина на 1/4 частку квартири [ADDRESS]. На момент відкриття спадщини спадкоємцями першої черги до майна померлих [PERSON] та [PERSON] були позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON]. Позивач [PERSON] відбував покарання у місцях позбавлення волі з 23.10.2002р. по 23.04.2005р. та про смерть батьків позивач [PERSON] відповідачкою [PERSON] не був повідомлений. Дані обставини встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2011 року у справі № 2-4002/11, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення для суду та не потребують доказування (а.с. 13). У січні 2004 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадкове майно - 1/2 частку зазначеної квартири (справа №2-1318/10). У липні 2008 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування по закону та вселення в цю квартиру. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2010 року по цивільній справі №2-1318/10 як первісні так і зустрічні позовні вимоги повністю задоволено: за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності по 1/4 частки квартири [ADDRESS] за кожним (а.с. 26-28), проте 11 листопада 2010 року апеляційним судом Одеської області вказане рішення суду було частково скасовано та ухвалено нове рішення, яким повністю відмовлено у задоволені позову відповідачки [PERSON] до позивача - [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування по закону (а.с. 29-30). Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2010 року в частині визнання за [PERSON] права власності на майно в порядку спадкування за законом також скасовано у зв'язку із тим, що позивач [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини та повинен був звернутися до суду із позовом про поновлення йому цього строку. 16 листопада 2011 року рішенням Київського районного суду м. Одеси по цивільній справі №2-4002/11 позивачу [PERSON] був встановлений додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась [INFO] року після смерті [PERSON], та [INFO] року після смерті [PERSON] (а.с. 13). У визначений судом додатковий строк для прийняття спадщини [PERSON] подав відповідні заяви до Третьої Одеської Державної нотаріальної контори, однак 4 січня 2013 року 3-я Одеська Державна нотаріальна контора відмовила йому у видачі свідоцтв про право на спадщину та рекомендувала звернутися до суду (а.с. 11, 12). Відмова 3-ої Одеської Державної нотаріальної контори мотивована тим, що у [PERSON] відсутні оригінали правовстановлюючих документів спадкодавців на спадкове майно. Судом також встановлено, що 21 січня 2008 року відповідачка [PERSON] продала відповідачці [PERSON] квартиру [ADDRESS] шляхом укладання договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 169 (а.с. 25). При цьому [PERSON] для здійснення відчуження спірної квартири в цілому було використано рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.01.2004 року у справі № 2-890/2004, відповідно до якого за нею визнано право власності на ? спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батьків (а.с. 202-203). Однак, це рішення було скасовано ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2008 року, а справу повернуто на новий розгляд (а.с. 204-205), за наслідками якого були ухвалені вищезазначені рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2010 року по цивільній справі №2-1318/1011 та рішення апеляційного суду Одеської області від 11 листопада 2010 року. Крім того, частка позивача у розмірі ? спірної квартири, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 2003 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів за №1977, також була набута у власність [PERSON] на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2006 року (а.с. 22), яким визнано дійсним договір купівлі-продажу та визнано за [PERSON] право власності на ? частку квартири, яка належала позивачу у даній справі. В подальшому це рішення також було скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільної справі №4048/2006 у зв'язку з нововиявленими обставинами (а.с. 31), а позов [PERSON] ухвалою суду від 02.10.2008 року - залишено без розгляду (а.с. 32). В ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2008 року по цивільної справі №4048/2006, зокрема, зазначено, що [PERSON] ніяких угод в тому числі й у простій письмовій формі щодо відчуження приналежної йому частки у спірній квартирі не підписував. Отже, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] заволоділа 3/4 частинами спірної квартири, з яких ? в порядку спадкування після смерті своїх батьків на підставі судового рішення, в подальшому скасованого, та ще ? на підставі рішення суду, яке також було скасовано, та здійснила незаконне відчуження всієї квартири відповідачці [PERSON] Аналіз положень ч.1 ст. 317 ЦК України вказує на те, що саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, однією з підстав недійсності договору, є суперечність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що укладанням оспорюваного договору було порушено як право власності позивача на ? спірної квартири, яке належало йому на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 2003 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів за №1977, так і право позивача на одержання у спадщину ? цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті своїх батьків, а тому позовні вимоги в частині визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 21 січня 2008року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], в частині продажу [PERSON] 1/2 частки цієї квартири є обґрунтованими та задовольняються судом. Відповідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Оскільки [PERSON] був неправомірно позбавлений приналежної йому на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 2003 року ? частки квартири [ADDRESS], його право має бути поновлено судом, отже позов щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частки спірної квартири підлягає задоволенню. Є обґрунтованими і вимоги в частині визнання за позивачем права власності на ? (1/8 + 1/8) частки квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті батьків - [PERSON], померлого [INFO] року, та [PERSON], померлої [INFO] з урахуванням розміру часток спадкодавців, наявності двох спадкоємців першої черги спадкування за законом, поновлення позивачу судом строку звернення із заявою про прийняття спадщини та відмови нотаріуса оформити свідоцтво з посиланням на відсутність оригіналу правоустановчого документу, якого у позивача і не може бути, оскільки він має зберігатися у справі приватного нотаріуса [PERSON], який посвідчував оспорюваний договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] Враховуючи принцип дії законів у часі та час відкриття спадщини до майна померлих [PERSON], [PERSON], до правовідносин щодо спадкування [PERSON] судом застосовуються положення статей 525, 529, 548-550 ЦК України 1963 року. Таким чином, судом визнається за [PERSON] право власності на ? частину спірної квартири, з яких ? належить йому на підставі свідоцтва про право власності від 13 серпня 2003 року та відповідно по 1/8 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, та [PERSON], померлої [INFO] року. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; - вибуло з володіння власника або особи , якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право на захист права власності із застосуванням ст.393 та ст.388 ЦК України має лише власник цього майна, який відповідно до норм процесуального закону підтвердить своє право. Таким чином, задоволення позовної вимоги щодо витребування із володіння відповідачки [PERSON] ? спірної квартири можливо лише за умови встановлення судом наступного фактичного складу: майно придбане в особи, яка не мала право це майно відчужувати; відповідач є добросовісним набувачем; [PERSON] - власник ? спірної квартири; майно вибуло з володіння [PERSON] ради поза його волею. У судовому засіданні встановлено наявність усіх елементів даного юридичного складу, що дозволяє суду витребувати з незаконного володіння [PERSON] ? квартири [ADDRESS], адже [PERSON] підтвердив своє право на 1/2 квартири, [PERSON] не мала права здійснювати відчуження усієї квартири в цілому, майно вибуло з володіння [PERSON] поза його волею. Відповідно до положень п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до ст.ст. 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". З огляду на роз'яснення Пленуму Верховного суду України, суд вважає, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права в частині витребування у відповідачки [PERSON] свого майна згідно ст. 388 ЦК України, а не в порядку реституції за ст. 216 ЦК України. При цьому суд встановлює згідно ст. 217 ЦПК України наступний порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, це рішення, у разі набрання ним законної сили, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та підставою для скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на зазначену 1/2 частину квартири. У зв'язку із тим, що право власності [PERSON] на ? квартири має бути припинено при скасуванні державної реєстрації цього права в порядку виконання рішення суду за ст. 217 ЦПК України, позовні вимоги в частині припинення права власності відповідачки [PERSON] на 1/2 частки квартири [ADDRESS], що містить прохальна частина позову як самостійний спосіб захисту порушеного права, - задоволенню не підлягають. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Судом встановлено, що спірна квартира має загальну площу 66,8 кв.м, житлову 40,3 кв.м та складається з трьох житлових кімнат площею 18,1 кв.м, 10,2 кв.м, 12,0 кв.м, коридору площею 12,2 кв.м, кухні площею 7,4 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, ванної кімнати площею 2,5 кв.м. Квартира має також лоджію, що примикає до житлової кімнати площею 12,0 кв.м, вбудовану шафу площею 0,6 кв.м, кладову площею 1,2 кв.м (а.с.19-20). Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4608 від 11.11.2013 року (а.с. 94-96) експертом запропоновано наступний технічно можливий варіант визначення порядку користування квартирою: одному з співвласників пропонується виділити житлову кімнату "2" площею 10,2 кв.м., житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6", площею 0,6 кв.м.; другому співвласнику - житлову кімнату « 1» площею 18, 1 кв.м, кладову « 7» площею 1,2 кв.м. 4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м., пропонується залишити у загальному користуванні співвласників. З урахуванням висновку експерта, а також положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає наступний порядок користування квартирою [ADDRESS], а саме: - виділяє у користування [PERSON]: житлову кімнату "2" площею 10,2 кв.м., житлову кімнату "3", площею 12,0 кв.м., лоджію площею 1,4 кв.м., вбудовану шафу "6", площею 0,6 кв.м.; - 4 - кухня площею 7,4 кв.м., 9 - санвузол площею 2,5 кв.м., 5 - коридор площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральня площею 1,2 кв.м., виділяється судом [PERSON] та [PERSON] у загальне користування. Суд приймає до уваги, що виділені у користування [PERSON] приміщення, є незначним чином більшими ніж ідеальна частка в праві спільної власності позивача на 2,05 кв.м. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, суд вважає за необхідне зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS], а саме: житловою кімнатою "2" площею 10,2 кв.м., житловою кімнатою "3", площею 12,0 кв.м., лоджією площею 1,4 кв.м., вбудованою шафою "6", площею 0,6 кв.м., а також 4 - кухнею площею 7,4 кв.м., 9 - санвузлом площею 2,5 кв.м., 5 - коридором площею 12,2 кв.м., 8 - вбиральнею площею 1,2 кв.м., які виділені у загальне користування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачем не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідачів.

Outcome: partial