Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Воловецької селищної ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Воловецька державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Мотивуючи свій позов тим, що після смерті мами [PERSON], яка померла 05.11.2001 року, залишилось спадкове майно, на яке вона на випадок смерті 02.02.1995 року залишила особисте розпорядження - заповіт, згідно з яким все своє майно в тому числі земельну ділянку площею 0,30 га для ведення особистого підсобного господарства, а саме: ділянку за №1 площею 0,20 га в урочищі "Курячина" та ділянка №2 площею 0,10 га в урочищі "Сараково", яка знаходиться на території смт.Воловець заповіла своїй дочці - позивачці [PERSON] Після смерті мами вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме земельною ділянкою 0,30 га, яка знаходиться в селищі Воловець, обробляє її та використовує за призначенням по теперішній час. Через неможливість оформити право власності на земельну ділянку в порядку спадкування в інший спосіб позивачка змушена звернутися до суду за захистом своїх майнових прав у спосіб встановлений п.1 ч.2 ст.16 ЦК України - визнання права. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, що на праві приватної власності належала її мамі [PERSON] В судове засідання позивач не зявився, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Просила суд позов задовольнити. Представник відповідача Воловецької селищної ради Закарпатської області [PERSON] в судове засідання не зявився, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Державний нотаріус Воловецької державної нотаріальної контори в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії 111-ЗК №032204 виданого 17.11.1995 року на підставі рішення Воловецької селищної ради від 24.01.1995 року [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 0,30 га, яка згідно з планом знаходиться в урочищі "Курячина" площею 0,20 га та в урочищі "Сараково" площею 0,10 га. 03.11.2001 року [PERSON] померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №114883 виданим 05.11.2001 року. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла земельна ділянка площею 0,30 га, яка знаходиться на території Воловецької селищної ради Закарпатської області. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, зазначений Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Таким чином, спірні правовідносини, щодо спадкування земельної ділянки позивачкою [PERSON] регулюються нормами ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до змісту статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ч.1 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Із заповіту, посвідченого 02.02.1995 року державним нотаріусом [PERSON] вбачається, що спадкодавець [PERSON] заповіла все своє майно позивачці [PERSON]. Статтею 9 ЦК Української РСР в редакції 1963 року встановлено, що правоздатність громадянина виникає в момент народження і припиняється з смертю. Згідно зі ст. 534 ЦК Української РСР кожний громадян може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державні або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям . З положень статті 548 ЦК УРСР вбачається, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до положень статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смерті спадкодавця [PERSON], позивачка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, так як відповідно до довідки №3813 виданої Воловецькою селищною радою 24.10.2016 року дійсно користується земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства, площею 0,30 га (а.с.19). Частиною 1 ст.316 ЦК України визнає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частина 2 статті 326 ЦК України, визначає, що право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно Висновку про ринкову вартість земельної ділянки від 26.10.2016 року ринкова вартість земельної ділянки складає 20 940,00 грн. Відповідно до заяви наданої Воловецькою державною нотаріальною конторою спадкова справа за померлою 03.11.2001 року [PERSON] не заводилась, наявний в матеріалах справи заповіт на день відкриття спадщини є чинний. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм спадкові правовідносини. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачка набула право на спадкове майно своєї матері на підставі заповіту, а тому враховуючи викладене суд дійшов висновку, що це право позивачки підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на спадкове майно, яке вона набула на підставах і в порядку визначених ЦК Української РСР (1963 року).

Outcome: approved