Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В провадженні Зіньківського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] селищної ради до [PERSON], [PERSON] про виселення з індивідуального житлового будинку та зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] селищної ради Зіньківського району Полтавської області, [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок. В судове засідання позивач по зустрічній позовоній заяві відповідач [PERSON] селищна рада не з»явилася, про причини неявки не повідомили. Відповідач [PERSON] направив до суду заяву, в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі по зустрічній позовній заяві і просить розгляд справи провести без його участі. Відповідачка, а по зутрічній позовній заяві позивачка [PERSON] в судове засідання не з»явилася, але направила до суду заяву про розгляд справи без її присутності. Представник [PERSON], [PERSON], підтримав заявлені в зустрічному позові позовні вимоги та заперечував протии задоволення позовних вимог по перевісного позову. Суд, зачитавши заяву позивача, яка підтримали свої позовні вимоги та не визнала зустрічні позовні вимоги, відповідача по первісному позову та позивачку по зустрічному позову, [PERSON], яка не визнала позовні вимоги по первісному позову та підтримала заявлені вимоги по зустрічному позову, відповідача по зустрічному позову, [PERSON], який визнав позовні вимоги по зустрічному позовову, зачитавши заяву відповідача по первісному позову та третьої особи без самостійних вимог по зустрічному позову, [PERSON], який не визнав позовні вимоги по первісному позову та не заперечував проти задоволення вимог зустрічного позову та дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги по первісному позову не обґрунтовані і такі, що не підлягають задоволенню, а позовні вимоги зустрічного позову обгрунтовані та підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Відповідно до ст. 114 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки. Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... . Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. В позовній заяві [PERSON] селищна рада Зіньківського району Полтавської області зазначає, що неодноразово усно вимагали відповідачів [PERSON] та [PERSON] звільнити приміщення, оскільки будинок знаходиться на балансі селищної ради. Відповідачі, по первісному позову не сплачують ніяких комунальних платежів, «проведеннню ремонту будинку не надають», участі у веденні підсобного господарства не беруть, займають приміщення самоправно. Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 01 грудня 2010 року (суддяМ.Г.Герасименко) по цивільній справі №2-1246/10 за заявою [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту купівлі-продажу таким, що відбувся, позов був задоволений. Ухвала (рішення) апеляційного суду Полтавської області від 03.11.2015 року по справі №2-1246-10 за позовом (скаргою, заявою) [PERSON] про встановлення факту договору купівлі-продажу таким, що відбувся набрала законної сили і не була оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. 07 вересня 2015 року до [PERSON] селищної ради із заявою про отримання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд загальною площею 0,1000га за адресою: село Діброва, вул. Лісова 8, Зіньківського району, Полтавської області звернулася гр.. [PERSON]. У документах надавалася ксерокопія технічного паспорта на житловий будинок від 14 серпня 2015 року, на останньому листку якого зазначено «Будинок літ. «А-1», Навіс літ. «Б» не зареєстрований в Департаменті ДАБІ у Полтавській області як обєкт закінченого будівництва. Інженер підпис [PERSON] 14.08.2015р.» (Додаток на 8 арк.) Так згідно рішення виконавчого комітету [PERSON] селищної ради №614 від 18 грудня 1996 року [PERSON] було надано земельну ділянку загальною площею 0,10 га в селі Діброва для індивідуального дачного будівництва (Додаток на 1 арк.). Однак [PERSON] не замовляв технічну документацію із землеустрою та право власності на земельну ділянку не реєстрував. Відповідно до діючого земельного законодавства у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю, (п. 1, 2 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. № 2768-111). Станом на 1996 рік, відповідно до п. 1, 2 ст. З Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. № 561 -XII власність на землю в Україні мала такі форми: державну, колективну, приватну. Розпоряджалися землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передавали землі у власність або надавали у користування та вилучали їх. П. 1 ст. 4 цього кодексу говорить про те, що у державній власності перебували всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність, а серед суб'єктів права державної власності на землю були і обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебували в загальнодержавній власності. В довідці №1005 від 31.01.2016 року за підписами селищного голови [PERSON] та спеціаліста по земельним питанням [PERSON] з прикладенням печатки значиться, що згідно земельно-шнурової документації том 4, [PERSON] селищної ради облікується земельна ділянка загальною площею 0,10га в селі Діброва, яка раніше була надана у користування [PERSON], не приватизована і відноситься до земель комунальної власності (Додаток-довідка з викопіюванням на 2 арк). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб'єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Такий висновок випливає з положень статей 13. 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК, статей 2, 8, 133 Господарського кодексу України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 ЗК, якими врегульовано порядок розпорядження землею. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права, встановленому порядку. Так, згідно з ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони побудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Спірний майновий комплекс - житловий будинок з господарськими спорудами ніколи не був у власності жодної особи, бо був - незавершеним будівництвом. Був збудований [PERSON] на земельній ділянці, яка була відведена для цієї мети станом на 2001 рік - рік побудови згідно технічного паспорта, тобто за наявності у забудовника правових підстав для користування земельною ділянкою. Збудовано житловий будинок з господарськими спорудами згідно документів, які дають право виконувати будівельні роботи, а саме дозволу на виконання будівельних робіт. Збудовано все згідно проекту. Збудовані об'єкти без істотних порушеннями будівельних норм і правил: з додержанням архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил. Раніше дозвіл надавався [PERSON], згідно рішення виконавчого комітету [PERSON] селищної ради №614 від 18 грудня 1996 року. [PERSON] було надано 0,10 га в селі Діброва для індивідуального дачного будівництва. В земельно-шнуровій документації [PERSON] селищної ради дана земельна ділянка виділялася в користування тільки [PERSON]. Гр. [PERSON] звернулася за дозволом до [PERSON] селищної ради про узаконення свого землекористування в період 2015-2016 років. До цього жодних звернень від гр. [PERSON] чи іншої особи стосовно землекористування даною земельною ділянкою в період 1998-2015 роки до селищної ради не було. Позивач по первісному позову вказує, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Тому, нерухоме майно за цією адресою не є власністю [PERSON], а звідси випливає, що на законних підставах воно не може бути зареєстроване за даною громадянкою. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника земельної ділянки - територіальної громади [PERSON] селищної ради Зіньківського району суд може визнати за ним (власником) право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на земельній ділянці держземфонду, якщо це не порушує прав інших осіб. [PERSON] повинна була звернутися до [PERSON] селищної ради про надання земельної ділянки під будівництво, а не звертатися до суду про визнання права власності на будівельні матеріали. В судовому засіданні встановлено, що в квітні місяці 2001 року [PERSON] у громадянина [PERSON] на підставі усної угоди було придбано незавершене будівництво індивідуального житлового будинку в с. Діброва по вул.Лісова,8, Зіньківського району Полтавської області. Письмовий договір між ними не укладався оскільки будівництво не було завершене і вони фактично уклали усний договір купівлі-продажу будівельних матеріалів, які на час продажу були внесені в збудований фундамент, цегляні стіни та дах будинку. На підтвердження укладеного договору купівлі-продажу [PERSON] передав [PERSON] оригінали документів на забудову земельної ділянки, яка була отримана ним в користування на підставі рішення [PERSON] селищної ради № 614 від 18.12.1996 року. В лютому 2002 року [PERSON] помер. Тривалий час [PERSON] не могла знайти його спадкоємців щоб урегулювати правовідносини по укладеному договору купівлі-продажу незавершеного будівництва. Тільки в 2010 році вона змогла відшукати брата [PERSON] - [PERSON], який являється єдиним спадкоємцем спадкового майна померлого і був зацікавленою особою у справі в суді першої інстанції. За цих обставин для легалізації договору купівлі-продажу незавершеного будівництва [PERSON] змушена була звернутися до Зіньківського районного суду із заявою для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про встановлення факту укладення договору купівлі-продажу будівельних матеріалів. У відповідності до ст.ст. 316, 317,319 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб на власний розсуд. Саме ці права власника були реалізовані [PERSON] при укладенні договору купівлі- продажу незавершеного будівництва в 2001 році за його життя. Ці обставини підтвердив письмово заявою від 01.07.2010 року до Зіньківського районного суду брат [PERSON]- [PERSON], що йому відомо про продаж будівельних матеріалів вкладених в незавершене будівництво [PERSON], що він не має ніяких претензій до цієї будівлі. Саме [PERSON] був власником незавершеного будівництва, який для його здійснення вклав будівельні матеріали. Його право власності на будівельні матеріали вкладені в незавершене будівництво ніким оспорено не було. В підтвердження укладення між ними договору купівлі-продажу незавершеного будівництва [PERSON] має оригінали документів на відведення земельної ділянки під будівництво, свідоцтво на забудову земельної ділянки та план забудови, дозвіл на проведення будівельних робіт №29 від 6.06.1999 року, технічний паспорт типового робочого проекту будівлі, акт виносу земельної ділянки в натурі на місцевості, рішення №614 від 01.12.1996 року виконавчого комітету [PERSON] селищної ради на виділення земельної ділянки під індивідуальне будівництво [PERSON] (а.с.46-50, 52-57) . Таким чином будівництво будинку в с.Діброва [PERSON] розпочав та провів на законних правових підставах у відповідності до діючого на той час законодавства України, а тому воно не являється самочинним будівництвом і має статус незавершеного будівництва власником якого при укладенні договору купівлі-продажу з [PERSON] являвся [PERSON]. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 8 по вулиці Лісовій в селі Діброва Зіньківського району, Полтавської області, виготовленого на замовлення [PERSON] станом на 14.08.2015 року цифрами та літерами позначено: А-1 житловий будинок; Б навіс; №1 ворота огорожі; №2 ворота огорожі; № 3 огорожа (а.с.37-43). На час завершення будівництва житлового будинку державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року. Вказана інструкція, як нормативний акт передбачала державну реєстрацію саме будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з п.2.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна затвердженої Наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. № 127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за № 582/5773 на присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо). Відповідно до довідки Зіньківського РС ГУ ДСНС він не заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно в с.Діброва вул..Лісова,8, Зіньківського району, Полтавської області (а.с.60). Сектор містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зіньківської РДА також не заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно в с.Діброва вул..Лісова,8, Зіньківського району, Полтавської області (а.с.86). Аналогічна довідка мається і від Управління держспоживслужби в Зіньківському районі (а.с.61). Опішняська селищна рада не мала і не має ніякого відношення до власності [PERSON], як незавершеного будівництва. З часом: [PERSON] завершила добудову будинку в с.Діброва та виготовила технічний паспорт на завершене будівництво. Після чого звернулась із заявою до [PERSON] седищної ради для надання земельної ділянки під завершене будівництво. У відповідь замість рішення про виділення земельної ділянки під завершене будівництво [PERSON] отримала апеляційну скаргу на рішення 3іньківського районного суду від 01 грудня 2010 року у справі №2-1246/10 за яким її було визнано власником будівельних матеріалів незавершеного будівництва [PERSON]. Апеляційним судом рішення Зіньківського районного суду від 01 грудня 2010 року у справі №2-1246/10 було скасоване. Після цього, не отримавши рішення [PERSON] селищної ради на першу заяву про виділення земельної ділянки [PERSON] повторно звернулась із заявою про виділення земельної ділянки під уже завершене будівництво так як у відповідності до ст. 121 ЗК України вона як громадянка України має право на виділення земельної ділянки в межах визначених цією статтею. Більше того земельна ділянка не обтяжена і використовується за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку. З відповіді, що надійшла з [PERSON] селищної ради [PERSON] стало відомо, що рішення за її заявою не прийняте оскільки в Зіньківському районному суді розглядається цивільна справа про виселення її з будинку по вул.. Лісній,8 в с. Діброва, Зіньківського району, Полтавської області. Таким чином посадовими особами [PERSON] селищної ради грубо порушуються права [PERSON] передбачені ст. 121 ЗК України як громадянина України на виділення вільної земельної ділянки для індивідуального будівництва. З позовної заяви [PERSON] селищної ради слідує, що будинок по вул.Лісній,8 взятий на баланс [PERSON] селищної ради, і вона є власником будинку. [PERSON] вдалося з»ясувати, що єдиною особою, яка перебувала в родинних відносинах з [PERSON] є його брат [PERSON] Архипович-13.08.1955 року народження. Дані обставини підтверджуються довідкою виконавчого комітету Кримненської сільського ради Старовижівського району Волинської області №408 від 18.03.2016 року. При постановленні на баланс [PERSON] селищної ради будинку мали б бути поставлені до відома [PERSON] як особа, що за власний кошт завершила будівництво будинку і має право на будівельні матеріали вкладені в це будівництво та брат [PERSON] [PERSON], як спадкоємець цього майна. Таких дій посадові особи [PERSON] селищної ради не вчинили та не поставили до відома ні [PERSON] ні [PERSON]. Як вказав в судовому засіданні представник позивача по зустрічній позовній заяві [PERSON] «інакше як «рейдерством» дії посадових осіб [PERSON] селищної ради що вилилися в умотивування позовної заяви назвати не можна». Тим більше, що до позовної заяви не додано, жодного письмового доказу цих обставин. Окрім того до позовної заяви додану квитанцію про сплату судового збору гр..[PERSON], а не [PERSON] селищною радою (а.с.1), яка є державним органом і всі перерахування коштів повинна здійснювати через казначейство. Також в матеріалах справи мається довіреність [PERSON] селищної ради на [PERSON] представляти інтереси, але клопотання про її залучення в якості представника по даній справі, та в самій позовній заяві по первісному позову (а.с.2) від позивача не надходило. Таким чином умотивування позовної заяви [PERSON] селищною радою, як власника будинку з господарськими спорудами 2001 року побудови за адресою с.Діброва, вул Лісова,8 Зіньківського району Полтавської області не підлягають задоволенню оскільки не ґрунтуються на правових вимогах цивільного та цивільно-процесуального кодексів України оскільки не підтверджені права цієї юридичної особи як власника будівлі і тим більше, що обєкти нерухомого майна набувають власника тільки з часу внесення (реєстрації) їх в єдиному реєстрі майнових прав. Оскільки [PERSON] селищна рада не умотивувала доказами право власності на будинок що є предметом позову вона не може бути належним позивачем у справі а [PERSON] не може створювати перешкоди їй як власнику будинку. У відповідності до ст. 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Слідуючи умотивуванням позовної заяви набуття права власності на будинок по вул.Лісова.8 були здійснені з порушенням вимог ст.331 ЦК України як на обєкт новоствореного будівництва. Відсутність будь яких, доказів права власності на будинок по вул.Лісова,8 не може порушувати її права як власника за захистом яких вона звернулась до суду, а тому норми матеріального права передбачені ст,386, 391 ЦК України, на які посилається позивач, по первісному позову, у позовній заяві, не підлягають застосуванню. Таким чином позовні вимоги [PERSON] селищної ради про виселення [PERSON] та [PERSON] з будинку по вул.Лісова,8 не підлягають задоволенню оскільки ця юридична особа не являється власником цього нерухомого майна, а за вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. З ЦПК України, особа має право на захист свого цивільного права та інтересу лише в разі його порушення. Доказів обставин наявності права власності позовна заява не містить відповідно до ст.60 ЦПК України. Неможливо обєктивно порушити право власності за відсутності такого права. Вище викладені обставини позбавляють [PERSON] селищну раду, як позивача права на подання позовної заяви і свідчать про зловживання посадовими своїми повноваженнями з корисливих мотивів та подання заяви неналежним позивачем. Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею...". Відповідно до ст. 1218 ЦК України "До складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкритя спадщини і не припинилися внаслідок його смерті". Відповідно до ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Судом встановлено, що позивач бажає прийняти спадщину. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У відповідності до ст.. 213 ЦПК України, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та

Outcome: dismissed