Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

В листопаді 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги мотивовано тим, що 4 жовтня 2012 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Коцюбинської селищної ради міста Ірпеня. Даний шлюб було розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28.09.2015 року. Від шлюбу в сторін є неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. Донька проживає разом з позивачем. [PERSON] зазначає, що виховує доньку самостійно, веде активний соціальний спосіб життя для найкращого матеріального та морального блага своєї дитини. Наразі працює помічником керівника підприємства в ТОВ «ВП «Укркабель». В літку 2017 року позивач возила доньку на оздоровлення за кордон, на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. [PERSON] матеріальної допомоги на утримання дитини не надає з 01.10.2015 року, в житті дитини, її розвитку та вихованні жодної участі не бере. Разом з тим, він веде аморальний спосіб життя, зловживаючи алкоголем та наркотичними засобами. Відносно відповідача відкрито п'ять кримінальних справ. Донька сторін часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідне періодичне перебування в оздоровчих закладах, які є кращими за кордоном. Також, виїзд за кордон дитини буде сприяти всебічному розвитку, а не бажання відповідача надати дозвіл - порушує права дитини. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітній [PERSON] ([INFO]) до Грузії в період з 05.01.2017-05.02.2017. Ухвалою суду від 6 грудня 2017 року під час відкриття провадження в справі було залучено до участі в справі Службу у справах дітей Вінницької міської ради. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надіславши на електронну адресу суду заяву з проханням провести судовий розгляд даної справи без її особистої присутності, у зв'язку з віддаленістю місця проживання. Позов підтримує повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого 04.10.2012 року, судом встановлено, що 04.10.2012 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Коцюбинської селищної ради міста Ірпеня Київської області, про що зроблено актовий запис № 24 (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON], [INFO], про що свідчить свідоцтво про її народження, видане 05.08.2013 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради міста Ірпеня Київської області (а.с. 8). Судом встановлено, що заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 вересня 2015 року (справа № 367/5919/15-ц) шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 4 жовтня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради міста Ірпеня Київської області, актовий запис № 24 - розірвано (а.с. 5). Дане рішення суду набрало законної сили 17.11.2015 року. З довідки виконавчого комітету Коцюбинської селищної ради Київської області №90 від 12.09.2016 року, вбачається, що донька сторін [PERSON], [INFO], зареєстрована та проживає в [ADDRESS] (а.с. 6).За даною адресою також проживає і мати дитини, що підтверджується відміткою в її паспорті (а.с. 14-16). Матеріалами справи встановлено, що позивач працює на підприємстві ТОВ «Виробниче підприємство «Укркабель» з 25.09.2017 року. В даний час займає посаду помічника керівника підприємства. Дохід за період з 25.09.2017р. по 30.09.2017р. становить 859,52 грн. (а.с. 12). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Стаття 3 Конвенції про права дитини визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїздного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 зазначеного Закону України, оформлення проїздного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїздних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. З урахуванням вищезазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості малолітньої Ґабріелли виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме на покращення її здоров'я, розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача як батька дитини і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітньої дитини. Частина 1 статті 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст. 141 СК України). Приймаючи до уваги, що батько дитини проживає окремо від неї, безпосередньої участі у вихованні доньки не приймає, а також враховуючи інтереси дитини, суд вважає за можливе позов задовольнити та надати дозвід на виїзд їх за кордон без згоди батька та на оформлення проїзного документа на право виїзду з України та в'їзду в Україну. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Отже, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька знайшли своє підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 640,00 грн. витрат на оплату судового збору, що підтверджується квитанціями (а.с. 1, 2). На підставі викладеного та

Outcome: approved