Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-15 00:00:00

[INFO] в с. Стара Гута Баранівського району Житомирської області помер спадкодавець-[PERSON], який 01.11.2009 року залишив заповіт, яким заповідав сину позивача [PERSON], [INFO] все своє майно, а тому спадщина відкрилася за заповітом. Після його смерті залишилося таке спадкове майно: житловий будинок за [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0.2403 га. для будівництва та обслуговування вказаного будинку. На день смерті спадкодавця з ним проживала та була зареєстрована його мати [PERSON], яка має право на обов'язкову частку у спадщині, але вона відповідною заявою відмовилася від прийняття спадщини. Інших спадкоємців які мають право на обов'язкову частку у спадщині чи претиндують на спадщину у померлого немає. Нотаріус 02.08.2017 року видав сину позивача [PERSON] свідоцтво про право на зпадкову земельну ділянку, а видавати свідоцтво про право на спадковий будинок відмовився з тих підстав, що на будинок відсутні правовстановлюючі документи. З огляду на викладене, позивач вирішила звернутися до суду із даним позовом за захистом спадкових прав свого малолітнього сина. Позивач в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву якою підтримала заявлені позовні вимоги, позов просила задовольнити, а справу слухати без її участі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надійшла заява про визнання відповідачем заявлених позивачем вимог, справу просив слухати без його участі, не заперечував проти ухвалення рішення. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення у справі на підставі наявних в ній доказів. Згідно з частиною 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. 04.11.2009 р. [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме за законом право заповів [PERSON]. Заповіт не змінено та не скасовано (а.с. 7). На день смерті з [PERSON] проживала та була зареєстрована його мати [PERSON], [INFO] Таким чином, остання має право на обов'язкову частку у спадщині, однак згідно заяви від 01.02.2017 року №29 [PERSON] відмовилася від спадкового майна, що залишилося після смерті [PERSON] (а.с. 11). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Баранівської міської ради від 31.01.2017 року №172 за померлим [INFO] [PERSON] числиться житловий будинок в [ADDRESS] (а.с. 9). Вище вказаний будинок не був зареєстрований за померлим [PERSON], що відповідає записам у повідомленні КП «Новоград-Волинського міжміського бюро технічної інвентаризації» (а.с. 14). З огляду на викладене нотаріусом Барановської державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Житловий будинок було збудовано в 1940 році, а решту господарських будівель і споруд біля нього в період з 1955 по 1981 р.р., що відповідає запису Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с. 12,13). Згідно ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Таким чином, позивач має всі процесуальні права для представництва інтересів свого малолітнього сина в суді, адже згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] є його матір'ю (а.с. 6). При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, що відповідає приписам пункту 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Окрім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в листі від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України "Про власність". Законом України від 7 грудня 1990 року № 533- XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. Таким чином, будівництво будинку та надвірних споруд було завершено до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року. Тому враховуючи те, що відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року Цивільний кодексу застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, то для встановлення виникнення права власності у спадкодавця на зазначене майно слід керуватися нормами, що діяли на момент завершення будівництва, тобто ЦК УРСР в редакції 1963 року. Стаття 100 ЦК УРСР 1963 року визначала, що громадяни могли мати у власності житловий будинок. Норми ЦК УРСР в редакції 1963 року не передбачали обов'язкову державну реєстрацію нерухомого майна. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1297 ЦК України встановлюється обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, звернутись до нотаріальної контори за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. Враховуючи той факт що син позивача дійсно є спадкоємцем померлого та прийняв спадщину в порядку і в строки передбачені ст.ст. 1268, 1270 ЦК України, з огляду на неможливість іншим чином оформити право власності на нерухоме майно спадкодавця у зв'язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд дійшов висновку, що в даному випадку вимоги про визнання за спадкоємцем права власності на спадкове майно є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved