Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-12 00:00:00

Позивачка у жовтні 2014 року звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому вказала, що з 2000 року по [INFO] вона проживала однією сім'єю зі [PERSON], не перебуваючи у шлюбі з ним. Під час спільного проживання із [PERSON] вони 20.10.2003 придбали у власність будинок [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті до Вільнянської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулася вона, позивачка, та донька померлого, [PERSON] Оскільки спірний будинок був оформлений на [PERSON], позивачка змушена звернутися за захистом своїх майнових прав і просить суд визнати факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без перебування у шлюбі, визнати за нею права власності на ? частину будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову, просять його задовольнити з підстав, в ньому зазначених. [PERSON] також пояснила суду, що з 2000 року і по день смерті [PERSON], тобто до [INFO], проживала разом з ним однією сім'єю. Про те, що у [PERSON] є донька, вона дізналися тільки перед його смертю. У 2003 році вони придбали будинок, за який гроші сплатила саме вона, але оформили договір купівлі-продажу на [PERSON], щоб вона мала право на субсидію. [PERSON] не працював, доходів для того, щоб придбати будинок, він не мав. Тому вважає, що має право на ? частину вказаного будинку. Представник відповідача в судовому засіданні визнав факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без шлюбу, у вирішенні питання щодо визнання права власності на ? частину спірного будинку поклався на думку суду. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 23.06.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області (арк.с. 10). Після його смерті у встановлений шестимісячний строк до Вільнянської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися: його дочка, [PERSON] (арк.с. 34), та [PERSON] як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю більше п'яти років до часу відкриття спадщини (арк.с. 48). Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. В силу ст. 74 СК України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, якщо жінка і чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, придбане ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно із ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ст. 70 СК при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Згідно із роз'ясненнями п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі ст. 273 ЦПК України може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заява про встановлення факту перебування у фактичних відносинах судовому розгляду не підлягають. В силу наведених положень законодавства з урахуванням принципу дії цивільного закону в часі, суд доходить до висновку, що пред'явлення вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу в період з 2000 року по 31.12.2003 року не ґрунтуються на законі. Враховуючи положення ч.1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, а також зважаючи на те, що представником відповідача визнано факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку щодо задоволення вимог позивача про встановлення факту проживання нею однією сім'єю із [PERSON], починаючи з 01.01.2004 по [INFO]. Також судом встановлено, що 20.10.2003 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1459 (арк.с. 8). Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання за нею права власності на ? частину вищевказаного будинку як на частину об'єкта спільної сумісної власності подружжя, виходячи з наступного. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим. Виходячи з викладеного не можна визнати застосувати положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" для визнання за позивачкою права власності на половину майна, придбаного до 1 січня 2004 року, без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 по справі № 6-135цс13. Вказані постанова Верховного Суду України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують в своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні вимог позивача щодо визнання за нею права власності на ? частину будинку № 103 по вул..Островського в м.Вільнянськ Запорізької області. Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено. У зв'язку з тим, що позов [PERSON] було задоволено частково, з [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача розмір судового збору в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial