Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач за первинним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та просило стягнути з останнього суму боргу, що утворилась на підставі кредитного договору № CGR0GA00000320 від 17.08.2007 року у розмірі 25769,40 доларів США, що за курсом 15,76 згідно службового розпорядження НБУ від 22.01.2015р. становить 406125,77 грн., та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та додатково , що «17» серпня 2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № CGR0GA00000320 (надалі за текстом «кредитний договір»), відповідно до якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит у сумі 45\~000,00 доларів США на термін до «17» серпня 2017 року, а відповідач зобовязався за умовами вказаного кредитного договору повернути позивачу кредит у зазначеній сумі та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та на умовах, передбачених кредитним договором. На виконання умов кредитного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 45\~000, 00 доларів США, отже, у повному обсязі виконав умови кредитного договору. Поряд з тим, представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» зазначила, що відповідач своєчасно не надавав позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, комісією, відсотками та іншими витратами, передбаченими кредитним договором, а тому, не виконав взяті на себе договірні зобовязання за кредитним договором, чим порушив норми статей 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України. Отже, відповідач має заборгованість, яка виникла на підставі вищевказаного кредитного договору та відповідно складається із наступного: заборгованості за кредитом у розмірі 21\~880, 70 доларів США, за відсотками по користуванню кредитом у розмірі 2\~146, 84 доларів США, за комісією по користуванню кредитом у розмірі 360, 00 доларів США, за пенею у розмірі 139, 64 доларів США, штрафу (фіксована частина) в розмірі 15,86 доларів США, штрафу (відсоток від заборгованості) в розмірі 1226, 36 доларів США, що разом складає суму 25\~769, 40 доларів США. На противагу викладеному, в судовому засіданні, представник позивача підтвердила інформацію, викладену у банківській виписці, виданою Червоноградською філією ПАТ КБ «Приватбанк» про погашення по кредиту № 2356189 від 10.04.2015р. за період з 17.08.2007 року по 10.04.2015 року на підставі кредитного договору , зокрема, в графі «погашення по тілу кредиту» зазначено, що відповідач повернув позивачу основне тіло кредиту в розмірі 54\~854, 70 доларів США, внаслідок чого, переплатив ПАТ КБ «Приватбанк» суму по основному тілу кредиту в розмірі 9\~854, 70 доларів США (тобто, 54\~854,70 45\~000,00 = 9\~854,70 дол. США). Представник позивача пояснила, що відповідно до умов кредитного договору, погашення Відповідачем заборгованості по кредиту здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати, відповідач повинен надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення кредитної заборгованості, яка складається із боргу за основним тілом кредиту, за відсотками, комісією, іншими витратами, передбаченими кредитним договором. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених у кредитному договорі, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом. Відповідно до ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, наслідками порушення Відповідачем зобовязань щодо повернення чергової частини суми отриманого кредиту, є право Позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до норм статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, в терміни, передбачені договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Відповідач по первинному позову [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнав, зазначив, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та пояснив, що він вчасно здійснював оплати кредитної заборгованості за кредитним договором, сума заборгованості за основним тілом кредиту, яку позивач заявив до стягнення з відповідача, не відповідає дійсності, оскільки відповідач переплатив суму за основним тілом кредиту на 9\~854, 70 дол. США , що підтверджується банківською випискою, виданою ПАТ КБ «Приватбанк»; суми штрафних санкцій, комісій, процентів, передбачених кредитним договором, повинні бути перераховані та, відповідно, зменшені, враховуючи факт належного виконання в строк здійснення оплат кредитної заборгованості; резюмував, що таким чином ПАТ КБ «Приватбанк» намагається отримати від нього додаткову вигоду. Натомість, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» , приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] , [PERSON], в якому просить визнати недійсними: кредитний договір № CGR0GA00000320 від 17.08.2007р., укладений між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» та договір іпотеки квартири б/н від 17.08.2007р., укладений між його матірю гр. [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] (зареєстрованого в реєстрі за №1749), який був укладений в якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором; зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» перевести валюту кредитування в гривню по курсу НБУ станом на дату підписання сторонами кредитного договору, тобто станом на 17.08.2007 року, зобов'язати приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] виключити з Реєстру іпотек та заборон відчуження, запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за договором іпотеки квартири б/н та належить на праві приватної власності [PERSON]. А також просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» надлишково сплачені кошти за кредитним договорм у розмірі 18048,74 доларів США та судові витрати по зустрічному позову . Згідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011р. № 3674-VI (із змінами та доповненнями № 192-VIII від 12.02.2015), [PERSON] звільнений від сплати судового збору за подання зустрічного позову, оскільки є інвалідом ІІ групи, що підтверджено посвідченням про інвалідність .. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 30.04.2015 року прийнято зустрічний позов від [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості та обєднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження разом із первісним позовом. В судовому засіданні [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити їх з підстав, зазначених у зустрічному позові. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що останній є безпідставним та необґрунтованим. [PERSON] у судовому засіданні 16.04.2015 року пояснив та зустрічний позов мотивував наступним, а саме: «17» серпня 2007 року між ним та структурним підрозділом ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № CGR0GA00000320, із визначенням його змісту на підставі стандартної форми, яка використовується ПАТ КБ «Приватбанк» для надання споживчих кредитів в іноземній валюті будь-яким його клієнтам-фізичним особам. У відповідності до пункту 7.1. кредитного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з «17» серпня 2007 року по «16» серпня 2017 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у сумі 50\~072,00 доларів США (пятдесят тисяч сімдесят два долари нуль центів США), (надалі за текстом «споживчий кредит») на наступні цілі: на споживчі потреби 45\~000,00 доларів США (сорок пять тисяч доларів нуль центів США); на оплату страхових платежів 5\~072,00 доларів США (пять тисяч сімдесят два долари нуль центів США). [PERSON] зазначив, що «17» серпня 2007 року ним особисто готівкою через касу банку Червоноградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» було отримано споживчий кредит в іноземній валюті (долар США) у розмірі 45 000,00 доларів США (сорок пять тисяч доларів нуль центів США), на підставі ордеру-розпорядження № 781 від 17.08.2007 року кредитного відділу для бухгалтерії Банку, яким ПАТ КБ «Приватбанк» надав згоду на виділення грошових коштів в іноземній валюті для позичальника по вищезазначеному кредитному договору, підписаного відповідальними за видачу кредитних коштів працівниками ПАТ КБ «Приватбанк». Пунктом 7.1. кредитного договору, передбачено, що позичальник зобовязується сплатити ПАТ КБ «Приватбанк», окрім основного тіла кредиту, відсотки за користування Споживчим кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості по Споживчому кредиту; винагороду за надання Банком фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого Споживчого кредиту щомісяця з 17 по 22 число за весь Період повернення Споживчого; відсотки у розмірі 1,5% від суми виданого Споживчого кредиту у момент надання такого кредиту Банком; відсотки за дострокове погашення Споживчого кредиту згідно п.3.11 Кредитного договору; винагороду за проведення Банком фінансового моніторингу згідно п.6.2. Кредитного договору. Щомісяця в період з 17 по 22 число кожного мiсяця, позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 714, 81 доларів США (сімсот чотирнадцять доларів 81 цент США) для погашення заборгованості по Кредитному договору, що складається із заборгованості по Споживчому кредиту, відсоткам, винагородою та іншими платежами, передбаченими Кредитним договором. Поряд з тим, [PERSON] звернув увагу суду на той факт, що погашення ним заборгованості по споживчому кредиту повинно було провадитись в строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток №1 до Кредитного договору), що являється істотною умовою кредитного договору, проте ПАТ КБ «Приватбанк» такого Графіку з ним не укладав, на теперішній час такого Графіку в письмовій формі не існує, усілякі звернення [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про видачу йому для підписання оригінального екземпляру такого додатку до кредитного договору останнім ігноруються, а відтак, вважає, що такі дії Банку фактично спрямовані на те, аби [PERSON] був позбавлений можливості дотримуватись чіткого виконання свого основного зобовязання по кредитному договору в погоджені банком терміни, відповідно, здійснив прострочення в оплаті платежів щодо повернення споживчого кредиту, з метою подальшого нарахування йому штрафних санкцій по кредитному договору, що є додатковою вигодою для банку. В порядку забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по поверненню Споживчого кредиту за вищевказаним Кредитним договором, «17» серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та його матірю гр. [PERSON] було укладено Договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] (зареєстровано в реєстрі №1749) та, відповідно, накладено заборону на відчуження предмету іпотеки, про що нотаріусом внесено відповідні відомості до Реєстру іпотек. У відповідності до умов зазначеного Договору іпотеки, гр. [PERSON] було передано в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, з усіма невідємними приналежностями в ньому- загальною площею 68,9 кв.м. (житлова площа 42,9 кв.м.), який знаходиться за адресою: Львівська область, м. Червоноград, вул. Вербова, 8, оціночною вартістю 285\~000, 00 грн. (двісті вісімдесят пять тисяч гривень 00 коп.), яке належить гр. [PERSON] на праві приватної власності. [PERSON] пояснив, що враховуючи інформацію, викладену у виписці Червоноградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення коштів по кредиту № 2356189 від 10.04.2015 року, він в іноземній валюті сплатив (повернув) ПАТ КБ «Приватбанк» 63\~396, 19 доларів США. У судовому засіданні, [PERSON], заявляючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання кредитного договору недійсним, обґрунтовує такі вимоги тим, що відсотки за користування споживчим кредитом сплачувались банку в іноземній валюті готівкою через касу банку на підставі зазначеного кредитного договору, як того вимагав ПАТ КБ «Приватбанк», в порушення норми, передбаченої п.п. "а", "в" та "е" п.п. 6.1; п.п 6.2, 6.3. п.6 Постанови Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 р. «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення Змін до деяких нормативно-правових актів НБУ», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 р. № 656/13923. На момент надання ПАТ КБ «Приватбанк» споживчого кредиту, тобто, станом на «17» серпня 2007 року, в останнього була відсутня відповідна генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій та/або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, які надаються виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України, а тому, банк не мав юридично гарантованої можливості здійснювати операції з надання кредиту в іноземній валюті, чим порушив норми статей 19, 47\~Закону України "Про банки і банківську діяльність", пункт 2 статті 5\~Декрету про валютне регулювання. Частиною 3 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом, а саме Законом України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII) та Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до розяснень, наведених пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами від 07.02.2014р., суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21\~Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у\~Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. В порушення пунктів 2.1, 2.2, 2.3 Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», ПАТ КБ «Приватбанк» перед укладенням кредитного договору не надав [PERSON] в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши в ній таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. В порушення пункту 3.8. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, чого фактично ПАТ КБ «Приватбанк» не вчинив. Поряд з тим, [PERSON] вважає деякі положення пунктів укладеного кредитного договору дискримінаційними по відношенню до нього, як до споживача фінансових послуг в галузі споживчого кредитування та такими, що не відповідають діючому законодавству України у сфері захисту прав споживачів в частині отримання населенням споживчих кредитів, а саме нормам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII). Зокрема, пунктом 6.2. кредитного договору не передбачено чіткого та зрозумілого для споживача кредитних послуг механізму нарахування банком та сплати позичальником додаткової винагороди, яка не вважається послугою в розумінні чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів. Згідно п. 2.2.5, 2.3.5, 3.5 кредитного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» має право на власний розсуд, без відома [PERSON], користуватися правом списання коштів з будь-яких поточних рахунків [PERSON], відкритих у цьому банку з метою подальшого автоматичного зарахування таких грошових коштів в якості оплати існуючої кредитної заборгованості за кредитним договором. Натомість, як пояснив [PERSON], таке автоматичне списання ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів без його відома, мало місце з його карткового пенсійного рахунку № 4731 2171 0255 4423, відкритого у даному банку, було списано банком кошти 22.09.2014 року - у розмірі 2\~749, 90 грн. та 21.10.2014 року у розмірі 2\~749, 90 грн., які за інформацією банку були спрямовані на погашення існуючої заборгованості по кредитному договору, хоча не знайшли свого відображення у банківській виписці, виданій Червоноградською філією ПАТ КБ «Приватбанк» про погашення по кредиту № 2356189 від 10.04.2015р. Згідно пункту 2.3.1 кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме при зміні курсу долара до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього Договору, зміні облікової ставки НБУ; зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. При цьому, Банк надсилає Позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 (семи) календарних днів з дати набуття чинності зміненої процентної ставки. [PERSON] у судовому засіданні звернув увагу суду на той факт, що збільшення в односторонньому порядку банком річної відсоткової ставки до 12,58% мало місце 26.08.2010 року, банк письмово не повідомив позичальника про таку зміну відсотків, а відтак [PERSON], не будучи обізнаним у збільшенні відсоткової ставки, вважав, що усі наступні платежі по погашенню кредитної заборгованості після 26.08.2010 року він здійснює за попереднім розміром відсоткової ставки, а відтак, банк таким чином отримував додаткову вигоду. Також, [PERSON] зазначив, що пункт 2.3.9. кредитного договору містить положення, яке порушує норми статей 60-62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000р. № 2121-III (із наступними змінами та доповненнями № 218-VIII від 02.03.2015). [PERSON] вважає несправедливим пункт 3.2. кредитного договору в контексті щодо нарахування та сплати позичальником процентів за користування споживчим кредитом, оскільки банк самостійно без письмового повідомлення позичальника нараховує такі проценти, які залежать від змінної частини тіла споживчого кредиту за кредитним договором, при цьому, позичальник не має змоги самостійно відслідковувати правильність нарахування йому банком таких відсотків. [PERSON] вважає порушенням чинного цивільного законодавства України в частині застосування неустойки, пункт 5.4. кредитного договору, яким фактично за одне й теж порушення умов кредитного договору до позичальника подвійно застосовується один і той же вид неустойки штраф у фіксованій та процентній частині, зокрема: «При порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, у звязку з чим Банк змушений буде звернутись в суд, Позичальник змушений буде сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову». Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. У судовому засіданні, [PERSON], заявляючи зустрічні позовні вимоги в частині визнання договору іпотеки квартири недійсним, обґрунтовує їх наступним: Відповідно до частини 2 статті 548 Цивільного кодексу України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Співвідповідач за зустрічним позовом, приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час і місце слухання справи був сповіщений належним чином, направив в суд письмову заяву , в якій просив розглядати справу у його відсутності . Відповідачка [PERSON]З.в судове засідання не з'явилась, про день, час і місце слухання справи була сповіщена належним чином, натомість надіслала на адресу суду заяву, в якій зазначає про неможливість забезпечення власної явки у судове засідання через поважний вік та стан здоровя і просить суд розглядати справу за її відсутності. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд приходить до висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог з наступних підстав . Судом встановлено, що згідно інформації, викладеної на першій сторінці Статуту ПАТ КБ «Приватбанк», останній на підставі протоколу Загальних Зборів акціонерів змінив власну організаційно-правову форму з Закритого акціонерного товариства на Публічне акціонерне товариство з подальшою державною реєстрацією відомостей у ЄДРПОУ (Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України). Згідно довідки органу статистичного управління у Дніпропетровській області за №241170, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» зареєстровано в ЄДРПОУ 19.03.1992 року та присвоєно код ЄДРПОУ 14360570. 05.10.2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» отримало банківську ліцензію № 22 на право надання банківських послуг, передбачених частиною 3 статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». «17» серпня 2007 року, між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Керівника бізнесу Іпотечне кредитування Червоноградської філії ЗАТ КБ «Приватбанк» [PERSON], діючої на підставі Довіреності № 2992 від 28.03.2007р. було укладено Кредитний договір № CGR0GA00000320 , на який учасники судового процесу неодноразово посилались як на підставу відповідних вимог, викладених у первісному та зустрічному позовах. З пояснень представника ПАТ КБ «Приватбанк», на момент укладення кредитного договору сторонами, банк витребовував від [PERSON] інформацію щодо фінансово-майнового стану, а також оригінал довідки з місця роботи про отримання доходу у національній валюті України за шість календарних місяців, що передували місяцю отримання кредитних коштів, проте на вимогу суду, представником ПАТ КБ «Приватбанк» оригіналу такої довідки надано не було. Відповідно до статей 1054, 1055 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до пункту 7.1. кредитного договору, Банк зобовязується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з «17» серпня 2007 року по «16» серпня 2017 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії у сумі 50\~072,00 доларів США (пятдесят тисяч сімдесят два долари нуль центів США), (надалі за текстом «Споживчий кредит») на наступні цілі: на споживчі потреби 45\~000,00 доларів США (сорок пять тисяч доларів нуль центів США); на оплату страхових платежів 5\~072,00 доларів США (пять тисяч сімдесят два долари нуль центів США). Також пунктом 7.1 кредитного договору, передбачено, що Позичальник зобовязується сплатити Банку: відсотки за користування споживчим кредитом у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості по споживчому кредиту; винагороду за надання банком фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого споживчого кредиту щомісяця з 17 по 22 число за весь Період повернення Споживчого кредиту (тобто з 17.08.2007р. по 16.08.2017р.); відсотки у розмірі 1,5% від суми виданого Споживчого кредиту у момент надання такого кредиту Банком; відсотки за дострокове погашення Споживчого кредиту згідно п.3.11 Кредитного договору; винагороду за проведення Банком фінансового моніторингу згідно п.6.2. Кредитного договору. Щомісяця в період з 17 по 22 число кожного мiсяця, Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 714, 81 доларів США (сімсот чотирнадцять доларів 81 цент США) для погашення заборгованості по Кредитному договору, що складається із заборгованості по споживчому кредиту, відсоткам, винагородою та іншими платежами, передбаченими кредитним договором. Як трактує [PERSON] та підтвердила у судовому засіданні 27.04.2015 року представник ПАТ КБ «Приватбанк», банк уклав кредитний договір з [PERSON] із визначенням його змісту на підставі стандартної форми, яка використовується банком для надання споживчих кредитів в іноземній валюті будь-яким його клієнтам-фізичним особам. «17» серпня 2007 року, [PERSON] готівкою через касу банку Червоноградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» було отримано споживчий кредит в іноземній валюті (долар США) у розмірі 45 000,00 доларів США (сорок пять тисяч доларів нуль центів США), на підставі ордеру-розпорядження № 781 від 17.08.2007р. кредитного відділу для бухгалтерії банку, яким банк надав згоду на виділення грошових коштів в іноземній валюті для позичальника по вищезазначеному кредитному договору, підписаного відповідальними за видачу кредитних коштів працівниками банку. Даний факт не заперечувався представником ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні. Кредитним договором передбачено, що погашення кредитної заборгованості позичальника провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (Додаток №1 до Кредитного договору). На вимогу суду, жоден з учасників судового процесу не надав такого Графіка погашення кредиту, що є невідємною частиною кредитного договору. З пояснень [PERSON], які не були спростовані представником ПАТ КБ «Приватбанк», судом встановлено, що такий Графік погашення кредиту сторонами у письмовій формі не укладався, кожна вимога [PERSON] щодо надання йому оригінального екземпляру Додатку №1 до кредитного договору, адресована банку, останнім ігнорувалась, а відтак суд вважає, що сторони не досягли згоди з істотної умови за кредитним договором в частині погодження чітких строків повернення позичальником кредитних коштів, як того вимагає стаття 638 Цивільного кодексу України. В порядку забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по поверненню споживчого кредиту за вказаним кредитним договором, «17» серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Керівника бізнесу Іпотечне кредитування Червоноградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON], діючої на підставі нотаріально посвідченої Довіреності № 1935 від 14.02.2007р. (зареєстрованої в реєстрі №1207) та гр. [PERSON] (індивідуальний податковий номер: [NUMBER]) було укладено Договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] (зареєстровано в реєстрі №1749) (надалі «Договір іпотеки») та, відповідно, накладено заборону на відчуження предмету іпотеки, про що нотаріусом внесено відповідні відомості до Реєстру іпотек. Відповідно до умов Договору іпотеки, гр. [PERSON] було передано ПАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, з усіма невідємними приналежностями в ньому- загальною площею 68,9 кв.м. (житлова площа 42,9 кв.м.), який знаходиться за адресою: Львівська область, м. Червоноград, вул. Вербова, 8, оціночною вартістю 285\~000, 00 грн. (двісті вісімдесят пять тисяч гривень 00 коп.). Судом встановлено, що нерухоме майно, що передано в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» в якості забезпечення виконання [PERSON] зобовязань як позичальника за кредитним договором, належить гр. [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 03.02.1978р. [PERSON], державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі №537), зареєстрованого в Червоноградському БТІ 07.02.1978р. в реєстровій книзі №1 за реєстровим №374 та Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 27.08.1980р. [PERSON], державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі №2911), зареєстрованого в Червоноградському БТІ 25.09.1980р. в реєстровій книзі №1 за реєстровим №374. Як пояснив [PERSON] у судовому засіданні 16.04.2015 року, нерухоме майно, що передано ПАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку, а саме житловий будинок з господарськими будівлями використовується виключно для проживання в ньому самого Відповідача, його матері [PERSON] та рідної сестри [PERSON], оскільки будь-яким іншим житлом ніхто з них не володіє, також вказані особи мають зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO]. Судом встановлено, що відповідно до інформації по погашенню (поверненню) заборгованості по споживчому кредиту (згідно Кредитного договору № CGR0GA00000320 від 17.08.2007р.), а саме згідно виписки Червоноградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» про повернення коштів по кредиту № 2356189 від 10.04.2015 року, [PERSON] за період з 17.08.2007 року по 10.04.2015 року в іноземній валюті було сплачено (повернено) банку кошти, що зараховувались в погашення основного тіла кредиту у розмірі 54\~854, 70 доларів США, внаслідок чого, переплатив ПАТ КБ «Приватбанк» суму по основному тілу кредиту в розмірі 9\~854, 70 доларів США (тобто, 54\~854,70 45\~000,00 = 9\~854,70 дол. США). Дана обставина не заперечувалась представником ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні 27.04.2015 року. Поряд з тим, згідно наданих [PERSON] платіжних квитанцій за період з 17.08.2007 року по 10.04.2015 року, виданих ПАТ КБ «Приватбанк» , вбачається, що [PERSON] сплатив (повернув) банку раніше отримані кредитні кошти за кредитним договором в загальній сумі 63\~048, 74 доларів США, що визнано представником ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні 27.04.2015 року, а тому відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає. Судом встановлено, що сплата кредитної заборгованості за кредитним договором здійснювалась [PERSON] особисто через касу структурного підрозділу ПАТ КБ «Приватбанк» в іноземній валюті (долар США), в тому числі і сплата заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами. Вказана обставина не заперечувалась представником ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні 27.04.2015 року. Згідно з пп. «а», «в» та «е» пп. 6.1; 6.2.; 6.3. п.6 Постанови Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 р. «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення Змін до деяких нормативно-правових актів НБУ», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.06.2007 р. № 656/13923, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "е" пункту 6.1 цієї глави, тобто: - сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; - сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; - оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків; - в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в'їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження. Отже, вказана Постанова Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 року містить вичерпний перелік випадків, коли фізичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу, і, відповідно, не передбачає сплату (повернення) заборгованості по відсоткам за споживчим кредитом в іноземній валюті готівкою через касу, як цього вимагав банк всупереч зазначеним положенням нормативно-підзаконного акту. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин зі змінами від 07.02.2014р. (надалі Постанова Пленуму ВССУ), банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47\~Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків"\~є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5\~Декрету про валютне регулювання). На вимогу суду, представник ПАТ КБ «Приватбанк» не надав належним чином оформленої банківської та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями, що були чинними на момент укладення сторонами кредитного договору, тобто станом на 17 серпня 2007 року, мотивувавши свою відмову тим, що на даний час банк має банківську ліцензію № 22 від 05.10.2011 року, яка повністю дублює інформацію в ліцензії, що діяла на дату укладання сторонами кредитного договору. А відтак, суд робить висновок про те, що станом на дату укладання кредитного договору (17.08.2007 року) у ПАТ КБ «Приватбанк» була відсутня відповідна ліцензія на право здійснення операцій з надання кредитів в іноземній валюті, і останній не мав юридично гарантованої можливості займатись даним видом фінансової діяльності, тобто видавати фізичним особам-резидентам споживчі кредити в іноземній валюті. Частиною 3 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом, а саме Законом України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII) та Постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до розяснень, наведених пунктом 16 Постанови Пленуму ВССУ, встановлено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21\~Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у\~Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. З умов кредитного договору вбачається, що кредитні кошти були надані позичальнику в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту, до нього повинні застосовуватись положення діючого законодавства України у сфері захисту прав споживачів фінансових послуг, правовідносини, що виникають з кредитного договору є триваючими, оскільки, [PERSON] продовжує здійснювати повернення банку кредитної заборгованості за кредитним договором. Згідно пп. 2.1, 2.2, 2.3 Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Згідно п. 2.4. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Згідно п. 3.2. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п. 3.4. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Згідно п. 3.8. Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Судом встановлено, що з кредитного договору вбачається, що у ньому відсутні умови, які п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 3.2, 3.4, 3.8 розділу 3 вищезазначеної Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», визнані обов'язковими. На вимогу суду, жодних належних доказів на підтвердження виконання вищезазначених вимог діючих Правил, затверджених зазначеною постановою правління НБУ, представник ПАТ КБ «Приватбанк» не надав. В частині визнання несправедливими та дискримінаційними пунктів кредитного договору, на які звертає увагу [PERSON] в зустрічному позові в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII), суд, враховуючи подані учасниками судового процесу письмові докази, проаналізувавши норми даного Закону, дійшов висновку, про наявність дискримінаційної складової у зазначених пунктах кредитного договору з огляду на наступне. Так, пунктами 2.2.3; 6.2. кредитного договору, передбачено, що у випадку здійснення Банком додаткового моніторингу погашення кредиту по рахунку, Позичальник сплачує Банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими Позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими Банком на останній термін сплати. Сплата, якщо кредит видається в іноземній валюті, в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII), під поняттям «послуга» розуміється діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Судом встановлено, що даним пунктом кредитного договору не передбачено чіткого та зрозумілого для споживача кредитних послуг механізму нарахування Банком та сплати Позичальником додаткової винагороди, яка не вважається послугою в розумінні чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів. Так, пунктами 2.2.5; 2.3.5; 3.5 кредитного договору, передбачено право банку списувати кошти зі всіх відкритих позичальником поточних рахунків у цьому банку, у валюті Споживчого кредиту (долар США) або у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим Договором, при настанні строків платежів. Зокрема, на практиці дане право ПАТ КБ «Приватбанк» самовільно реалізував без відома на це [PERSON], що відобразилось у самовільному списанні коштів з карткового пенсійного рахунку № 4731 2171 0255 4423, відкритого [PERSON] у даному банку у розмірі 2\~749, 90 грн. 22.09.2014р. та 2\~749, 90 грн. 21.10.2014р., які начебто пішли на погашення існуючої заборгованості позичальника по Кредитному договору, проте не відображені у виписці банку. У судовому засіданні 27.04.2015 року, представник ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду чітких пояснень з приводу самовільного списання банком вказаних грошових коштів та їх подальшого зарахування в рахунок погашення кредитної заборгованості позичальника. Так, пунктом 2.3.9 кредитного договору, передбачено право банку будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість Позичальника за цим Договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобовязань у разі порушення Позичальником будь-якого із зобовязань за цим Договором, а у разі виїзду Позичальника за кордон з моменту підписання Сторонами цього Договору, що по суті є порушенням норм статей 60-62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000р. № 2121-III (із наступними змінами та доповненнями № 218-VIII від 02.03.2015), оскільки згідно Закону України «Про захист прав споживачів» певна інформація по кредитній заборгованості позичальника може доводитись виключно до відома Бюро кредитних історій. Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Отже, із встановлених обставин, наданих сторонами доказів, судом встановлено, що умови оспорюваного кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків, спрямовані на погіршення становища споживача в порівнянні з банком як надавачем фінансових послуг, чим порушено вимоги ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. № 1023-ХІІ (із наступними змінами та доповненнями від 28.12.2014р. № 77-VIII), норми яких застосовуються до регулювання триваючих правовідносин за кредитним договором. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»,права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Викладене свідчить про те, що [PERSON] на момент укладення договору не був обізнаний щодо істотних умов кредитного договору в частині погодження чітких строків повернення позичальником кредитних коштів, у кредитному договорі відсутні умови, п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 3.2, 3.4, 3.8 розділу 3 вищезазначеної Постанови Правління Національного Банку України від 10.05.2007р. №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що є обовязковими, йому не було надано інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Враховуючи викладене, суд вважає, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що порушують чинне законодавство України, значно погіршують фінансове становище Позичальника по відношенню до Банку та продовжують діяти на даний час, є недопустимим та приходить до висновку про наявність підстав для визнання Кредитного договору № CGR0GA00000320 від 17 серпня 2007 року недійсним, а тому зустрічні позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 533 ЦК України,грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи ту обставину, яку у судових засіданнях підтвердили учасники судового процесу, за період з 17.08.2007 року по 10.04.2015 року (згідно платіжних квитанцій , [PERSON] згідно визнаного судом недійсним кредитному договору, було сплачено (повернено) ПАТ КБ «Приватбанк» по споживчому кредиту суму у розмірі 63\~048, 74 доларів США (шістдесят три тисячі сорок вісім доларів 74 центи США), що в гривневому еквіваленті згідно офіційного розпорядження НБУ щодо курсу валют станом на 17.08.2007 року становить 318\~396, 14 грн. (триста вісімнадцять тисяч триста девяносто шість гривень 14 коп.). Судом встановлено, що 17.08. 2007 року [PERSON] особисто готівкою через касу банку Червоноградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» було отримано споживчий кредит в іноземній валюті (долар США) у розмірі 45 000,00 доларів США (сорок пять тисяч доларів нуль центів США), на підставі ордеру-розпорядження ПАТ КБ «Приватбанк» № 781 від 17.08.2007 року, що в гривневому еквіваленті згідно офіційного розпорядження НБУ щодо курсу валют станом на 17.08.2007 року становить 227 250, 00 грн. (двісті двадцять сім тисяч двісті пятдесят гривень 00 коп.). А відтак, сума надлишково сплачених ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів становить 18\~048, 74 доларів США (вісімнадцять тисяч сорок вісім доларів 74 центи США), що в гривневому еквіваленті згідно офіційного розпорядження НБУ щодо курсу валют станом на 17.08.2007 року становить 91 146, 14 грн. (девяносто одна тисяча сто сорок шість гривень 14 коп.). В порядку ст. 216 ЦК України, враховуючи недійсність основного кредитного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязаний повернути [PERSON] суму надлишково отриманих грошових коштів згідно виконання останнім кредитного договору, а саме 18\~048, 74 доларів США (вісімнадцять тисяч сорок вісім доларів 74 центи США), що в гривневому еквіваленті згідно офіційного розпорядження НБУ щодо курсу валют станом на 17.08.2007 року становить 91 146, 14 грн. (девяносто одна тисяча сто сорок шість гривень 14 коп.), (тобто 63\~048, 74 45\~000, 00 = 18\~048, 74 дол. США). Судом встановлено, що в порядку забезпечення виконання [PERSON] зобовязань по поверненню споживчого кредиту за вказаним кредитним договором, «17» серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Керівника бізнесу Іпотечне кредитування Червоноградської філії ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON], діючої на підставі нотаріально посвідченої Довіреності № 1935 від 14.02.2007р. (зареєстрованої в реєстрі №1207) та гр. [PERSON] (індивідуальний податковий номер: [NUMBER]) було укладено Договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] (зареєстровано в реєстрі №1749) (надалі «Договір іпотеки») та, відповідно, накладено заборону на відчуження предмету іпотеки, про що нотаріусом внесено відповідні відомості до Реєстру іпотек. Відповідно до умов Договору іпотеки, гр. [PERSON] було передано ПАТ КБ «Приватбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, з усіма невідємними приналежностями в ньому- загальною площею 68,9 кв.м. (житлова площа 42,9 кв.м.), який знаходиться за адресою: Львівська область, м. Червоноград, вул. Вербова, 8, оціночною вартістю 285\~000, 00 грн. (двісті вісімдесят пять тисяч гривень 00 коп.). Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до абз. 4 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003№ 898-IV (із наступними змінами та доповненнями N 1253-VII ( 1253-18 ) від 13.05.2014), іпотека припиняється у разі: визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання Договору іпотеки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області [PERSON] (зареєстровано в реєстрі №1749) від 17 серпня 2007 року недійсним, а тому зустрічні позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: partial