Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

У червні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] в якому, після його уточнення, просила: визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя на матеріали та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку по [ADDRESS], а саме: нежилого підвалу літ. „Ап", п/підвалу літ. „А1п", житлового будинку літ. „А-2", нежилої мансарди літ. „А2-1", сіней літ. „а-1" та балкону; визнати за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині за кожним матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва зазначеного вище житлового будинку; визнати права забудовника за нею та відповідачем по 1/2 частині за кожним незданого в експлуатацію зазначеного житлового будинку. Позов обґрунтовувала тим, що з 28.07.1984 року по 05.06.2006 року сторони перебували у шлюбі. Під час шлюбу, а саме з лютого 1994 року ними було розпочато будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. В 1996 році будівництво було закінчено та було проведено технічну інвентаризацію будинку. Оскільки спірний будинок з надвірними спорудами не зареєстрований у встановленому законом порядку як об'єкт нерухомості, він є об'єктом незавершеного будівництва, а тому позивачка має право власності на 1/2 частину матеріалів, обладнання, робіт, використаних в процесі будівництва. Зазначене майно відповідач не погоджується поділити в добровільному порядку. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2013 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на незаконність та необгрунтованість судового рішення, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що [PERSON] не було пропущено строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки його перебіг перервався 24.03.2009 року зі зверненням позивачки до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірного домоволодіння. Апелянт наголошує, що сторонами по справі в період подружнього життя будувався саме житловий будинок, внесений до технічного паспорту, що не оспорюється і відповідачем. Виходячи саме з даної позиції і було сформовано остаточні позовні вимоги. Щодо прибудов, будівництво яких здійснюється відповідачем після розлучення за окремим проектом і які не внесені до технічного паспорту, позивачкою вимог не заявлялось. Апелянт зазначає, що і на даний час має реєстрацію свого місця проживання за адресою [ADDRESS], за якою знаходиться спірний будинок. Жодних дій які б свідчили про її відмову від спірного житлового будинку, вона не вчиняла. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, який просив задовольнити апеляційну скаргу, відповідача та його представника, які наполягали на законності рішення суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач про своє порушене право на спірну частину недобудованого домоволодіння дізналась та повинна була дізнатись з моменту розірвання шлюбу, яке відбулося у 2006 році, та зважаючи, що позов про поділ майна подано лише у 2011 році, позивач не вправі вимагати поділу цього майна за пропуском строку позовної давності, причин поважності пропуску якого суду не надано. Однак з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд через невідповідність висновків суду обставинам справи і, як наслідок неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Судом по справі встановлено, що 28.07.1984 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 9), який було розірвано 05.06.2006 року заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова ( а.с. 146 т. 2). Під час перебування сторін у шлюбі рішенням Деснянського райвиконкому № 56 від 09 березня 1993 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку по [ADDRESS] та розпочато його будівництво, яке до дійсного часу не завершено, будинок до експлуатації не прийнятий. 15.01.1996 року було проведено технічну інвентаризацію будинку, складено технічний паспорт, з якого вбачається, що станом на зазначену дату було збудовано нежилий підвал літ. „Ап", п/підвал літ. „А1п", житловий будинок літ. „А-2", нежила мансарда літ. „А2-1", сіни літ. „а-1" та балкон, що не заперечується сторонами по справі. Згідно довідки КП ЧМБТІ станом на 13.03.2009 року право власності на спірний будинок не зареєстровано, будинок літ. А-2 має 100% готовності (а.с. 7 т. 1). [PERSON] з 13.12.1994 року і на даний час зареєстрована за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 14.01.2014 року. З матеріалів цивільної справи № 2-3128/09 вбачається, що 24.03.2009 року [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON] про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS]. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 липня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 вересня 2009 року, у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 128 - 133 т. 2) з мотивів того, що позов заявлено передчасно, оскільки питання про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта в установленому законом порядку не вирішено. Із зазначеним позовом [PERSON] звернулась до суду 20.06.2011 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права або інтересу. Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (чч. 2, 3 ст. 264 ЦК України). Згідно ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки [PERSON] зверталась до суду з позовом про поділ спірного будинку 24.03.2009 року, чим фактично перервала перебіг строку позовної давності в розумінні ст. 264 ЦК України, її звернення до суду з даним позовом є зверненням в межах строку позовної давності. Враховуючи викладене, висновок районного суду про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності є помилковим. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як передбачено ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. В силу ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Враховуючи викладені обставини справи та норми законодавства, апеляційний суд вважає, що спірний житловий будинок по [ADDRESS] є новоствореним майном і оскільки він не прийнятий до експлуатації, предметом права власності можуть бути матеріали та обладнання, що були використані в процесі будівництва вказаного житлового будинку. Оскільки під час шлюбу були збудовані нежилий підвал літ. „Ап", п/підвал літ. „А1п", житловий будинок літ. „А-2", нежила мансарда літ. „А2-1", сіні літ. „а-1" та балкон, що не заперечується сторонами, матеріали та обладнання, що були використані в процесі будівництва саме вказаних приміщень в спірному житловому будинку є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3-4/12-24 від 16.08.2012 року Чернігівського відділення КНДІСЕ, який апеляційний суд бере до уваги як належний доказ у даній справі, так як при його складанні прийнятий до уваги технічний паспорт ЧМБТІ від 15.01.1996 року без урахування прибудов, які добудовані відповідачем після розірвання шлюбу і на які не претендує позивачка: вартість житлового будинку за [ADDRESS] на час складання висновку становить 1736773 грн.; ринкова вартість будівельних матеріалів, робіт та послуг, що були використані в процесі перепланування та ремонту домоволодіння [ADDRESS], що використані після 05.06.2006 року (після розлучення), становить 107542,00 грн.; відсоткова частка вартості будівельних матеріалів, робіт та послуг, визначених в першому питанні в загальній вартості матеріалів, робіт та послуг, використаних при будівництві домоволодіння [ADDRESS], становить 6,2%. Враховуючий вказаний висновок судової будівельно-технічної експертизи, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є 94/100 частин (100% - 6%) матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку, а саме: нежилого підвалу літ. „Ап", п/підвалу літ. „А1п", житлового будинку літ. „А-2", нежилої мансарди літ. „А2-1", сіней літ. „а-1" та балкону, а 6/100 частин - є особистою власністю [PERSON] Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що за позивачкою [PERSON] слід визнати право власності на 47/100 частин, а за відповідачем [PERSON] на 53/100 частин (47/100 + 6/100) матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку, а саме: нежилого підвалу літ. „Ап", п/підвалу літ. „А1п", житлового будинку літ. „А-2", нежилої мансарди літ. „А2-1", сіней літ. „а-1" та балкону, розташованого за адресою: [ADDRESS] та визнати за сторонами права забудовника на відповідні частини незданого в експлутацію спірного будинку. Враховуючи, що за сторонами апеляційним судом визнається право власності на ідеальні частки матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] права спільної сумісної власності подружжя на матеріали та обладнання, що були використані в процесі будівництва житлового будинку по [ADDRESS], а саме: нежилого підвалу літ. „Ап", п/підвалу літ. „А1п", житлового будинку літ. „А-2", нежилої мансарди літ. „А2-1", сіней літ. „а-1" та балкону не підлягають задоволенню.

Outcome: partial