Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом до Відповідачки та просить: 1. Визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. 2. Усунути їй, [PERSON], перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS] в м. Дніпропетровську шляхом зняття з реєстрації [PERSON] з цієї адреси. В обґрунтування своїх позовних вимог Позивачка посилається на те, що їй з 18.05.1985 року на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] в м. Дніпропетровську згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Устиновою Т.Г., за реєстровим номером 1-2062. 08.04.1999 року вона, Позивачка, дала згоду на реєстрацію в цю квартиру Відповідачки - [PERSON], [INFO], з якою на той момент її син перебував у шлюбі. У 2004 році шлюб між сином Позивачки та Відповідачкою було розірвано у встановленому законом порядку. Приблизно у той час [PERSON] добровільно вибула з зазначеного будинку та переїхала жити до своїх родичів за невідомою Позивачці адресою, начебто в м. Москва Російської Федерації. Добровільно змінити реєстрацію свого міста проживання [PERSON] відмовилася, хоча вона, Позивачка, неодноразово просила її зробити це по телефону. Де фактично Відповідачка проживає на даний час, їй, Позивачці, не відомо. З 2004 року Відповідачка не проживає за вказаною вище адресою, її особистих речей в будинку немає. Комунальні платежі, які нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, Відповідачка не сплачує. Тому платежі за комунальні послуги Позивачка здійснює особисто, що дуже незручно, а крім того ще й недешево. Позивачка зазначає, що вона має дуже маленькі статки, оскільки є пенсіонеркою, але оформити субсидію для зменшення комунальних платежів не має можливості через те, що Відповідачка зареєстрована у її будинку. До того ж, реєстрація в її будинку Відповідачки обмежує право Позивачки на володіння та користування вищевказаним будинком, оскільки вона не може розпорядитися цим будинком на власний розсуд при наявності зареєстрованих в ньому інших осіб. В судовому засіданні Позивачка та її представник підтримали позовні вимоги згідно до викладеного у позовній заяві. Представник Відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував та пояснив, що між Відповідачкою та сином Позивачки - [PERSON] у 1993 року був зареєстрований шлюб, від якого Відповідачка народила доньку [PERSON], 1993 року народження. Відповідачка мешкала разом з чоловіком, донькою та Позивачкою за адресою м. Дніпропетровськ, [ADDRESS], де була зареєстрована у 1996 року. Потім відносини погіршилися та Позивачка зі своїм сином [PERSON] вигнали її, Відповідачку, з донькою з дому. Вона, Відповідачка, не мала можливості мешкати за місцем реєстрації оскільки її чоловік (син Позивачки) систематично наносив їй побої в присутності доньки, виганяв її на вулицю як літом так і взимку. Вона, Відповідачка, вимушена була разом із донькою мешкати у знайомих, гуртожитках. Свого житла у неї нема. У 2004 році вона, Відповідачка, розірвала шлюб з [PERSON] Вона, Відповідачка, не мала можливості мешкати разом із донькою в буд. № [ADDRESS], оскільки Позивачка та її син [PERSON] чинили їй в цьому перешкоди. Також вона, Відповідачка, побоювалась побоїв зі сторони [PERSON] Окрім цього будинок знаходиться в аварійному стані, в ньому постійна сирість та підвищена волога, через що проживання дитини в цьому будинку, з огляду на санітарні норми є неможливим. Відповідно до листа Райвиконкому Жовтневого району, Міськвиконком надана чотирьохкімнатна квартира для відселення мешканців аварійного будинку [ADDRESS], однак Позивачка відмовилась від наданої квартири, та подала позов, яким намагається позбавити її, Відповідачку, права користування житловим помешканням. Окрім цього, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська, вже розглянув позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] в м. Дніпропетровськ шляхом знаття Відповідачки з реєстрації її колишнього місця проживання за вищевказаною адресою, та про зобов'язання відділу громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти Відповідачку з реєстрації її колишнього місця проживання [ADDRESS], та 21 квітня 2008 року у справі №2-256/2008 вирішив [PERSON] в задоволені позову до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком і зобов'язання провести певні дії відмовити. Зазначене рішення набрало законної сили 14 травня 2008 року. Вислухавши Сторони та дослідивши письмові докази по справі з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується дослідженими доказами, наданими суду Сторонами, Позивачці з 18.05.1985 року на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] в м. Дніпропетровську згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Устиновою Т.Г., за реєстровим номером 1-2062 (а.с.4-5). Цей факт також підтверджується довідкою Дніпропетровського МБТІ (а.с.6). В зазначеному будинку, згідно до довідки Холмогорського територіального комітету громадського самоврядування та даних домової книги, серед інших осіб, починаючи з 1996 року зареєстрована й Відповідачка (а.с.7, 9-11). У 2004 році шлюб між сином Позивачки [PERSON] та Відповідачкою було розірвано у встановленому законом порядку, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.12). Згідно до письмового підтвердження [PERSON], [PERSON] та [PERSON], підписи яких засвідчені заступником голови Холмогорського територіального комітету громадського самоврядування, Відповідачка не проживає за місцем реєстрації з 2004 року (а.с.13). 21.08.2006 р. Позивачка зверталася до суду із аналогічним позовом до Відповідачки та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2008 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с.39). Відповідно до листування із Райвиконкомом Жовтневого району, Міськвиконком надавалася чотирьохкімнатна квартира для відселення мешканців аварійного будинку [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, однак Позивачка відмовилась від неї та ордер на цю квартиру не видавався (а.с.40-43). В той же час, відповідно до інформації Дніпропетровського МБТІ, за Відповідачкою, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 11.02.2008 року зареєстровано на праві власності квартиру [ADDRESS] та ці дані підтверджуються копією технічного паспорту на цю квартиру (а.с.60-64). Таким чином, виходячи з встановлених обставин, суд доходить до висновку про те, що між Сторонами існують житлові правовідносини: між Позивачкою як власником житлового приміщення з одного боку та Відповідачкою, як колишнім членом сім'ї власника житлового приміщення, - з іншого. З питання реалізації права на проживання в зазначеному будинку Відповідачки й виник даний спір. Правовідносини, що виникли між Сторонами законодавчо врегульовані наступним чином: Відповідно ст.41 Конституції України та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в його здійснені. Відповідно ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений права на житло не інакше як на підстав рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 53 "Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році" Ухвали Судової колегії в цивільних справах ВСУ від 01.12.1997 р., норми глави 2 розділу III Житлового кодексу Української РСР, (до якої входить ст. 72 ЖК УРСР), про користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК УРСР є посилання на них, або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Глава 6 розділу III Житлового Кодексу України не містить норми, які б регулювали правовідносини між власником квартири і членами сім'ї при добровільному вибутті їх з квартири на інше місце постійного проживання, тому, у даному випадку, суд вважає правомірним застосування, при таких спірних відносинах, ст.ст.64, 71, 72 ЖК УРСР за аналогією закону, якою врегульовані схожі відносини. Відповідно до ч.ч.2,3 ст.64 Житлового Кодексу УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.71 Житлового Кодексу УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 Житлового Кодексу УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.150 Житлового Кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.4 ст.156 Житлового Кодексу УРСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.158 Житлового Кодексу УРСР, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Відповідно до ст.162 Житлового Кодексу УРСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в встановленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналізуючи досліджені докази у справі, суд доходить до висновку про те, що Відповідачка, в розумінні ст.64 Житлового Кодексу УРСР, є колишнім членом сім'ї Позивачки та не проживає в зазначеному будинку, належному Позивачці вже 10 років поспіль. При цьому доказів її участі в утриманні цього будинку, сплаті за комунальні послуги тощо, суду не надано. Також не надано суду й доказів того, що Сторони досягли між собою угоди (Позивачка як власник будинку з одного боку та Відповідачка як колишнім член її сім'ї - з другого) про безоплатне користування Відповідачкою жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, належним Позивачці. Навпаки, Позивачка не бажає, щоб Відповідачка безоплатно користувалася належним їй будинком, про що свідчить її наполегливість у питанні зняття Відповідачки з реєстрації: з відповідним позовом до неї Позивачка звертається до суду вже вдруге. Не надано суду й доказів того, що Сторони, у відповідність до ч.4 ст.156, ст.ст.158, 162 Житлового Кодексу УРСР письмово укладали між собою договір найму цього жилого приміщення із його подальшою реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється та про те, що Відповідачка, окрім плати за комунальні послуги за затвердженими в встановленому порядку тарифами, сплачує Позивачці плату за користування жилим приміщенням в зазначеному будинку, що належить останній на праві приватної власності, та розмір цієї плати був встановлений угодою Сторін. Питання зняття Відповідачки з реєстрації у вказаному буднику вже розглядалося судом та в задоволенні позовних вимог з цього приводу було відмовлено. Водночас, приймаючи 21.04.2008 року рішення про відмову у знятті Відповідачки з реєстрації в зазначеному будинку, Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська виходив з того, що тоді у Позивачки була неповнолітня хвора дитина - [PERSON], 1993 року народження, у зв'язку з чим вона не могла проживати в зазначеному будинку, який був визнаний непридатним для проживання по санітарно-технічним нормам у зв'язку із підтопленням ґрунтовими водами. Відповідно до цього рішення, суд дійшов висновку про те, що зняття Відповідачки з реєстрації завдасть шкоди житловим інтересам її неповнолітній доньці, оскільки на той час органами влади виділялась 4-кімнатна квартира для відселення мешканців зазначеного аварійного будинку, належного Позивачці із розрахунку й на цю дитину, а зняття її з реєстрації позбавило б дитину права на проживання в виділеній квартирі. Крім того, суд взяв до уваги той факт, що Відповідачка на той час не мала іншого житла, а також той факт, що Позивачка зі своїм сином [PERSON] (колишнім чоловіком Відповідачки) чинили останній перешкоди в користуванні зазначеним будинком, вчиняли сварки та конфлікти, навіть застосовували до Відповідачки фізичну силу. Зазначене судове рішення набрало законної сили та підлягає виконанню в силу ст.14 ЦПК України. Разом з тим, оцінюючи докази, якими підтверджуються фактичні обставини справи, що склалися на теперішній час у співставленні із мотивами, за яких було прийняте зазначене рішення від 21.04.2008 року, слід дійти висновку про те, що усі обставини, на які послався суд, відмовляючи Позивачці в задоволенні її позовних вимог про зняття Відповідачки з реєстрації у належному їй будинку, на теперішній час не тільки змінилися, а є прямо протилежними тим обставинам, що існували на час ухвалення цього рішення. Так, донька Відповідачки [PERSON], 1993 року народження, на теперішній час є повнолітньою та в будинку, належному Позивачці не зареєстрована; квартира, запропонована органами влади Позивачці для переселення з сім'єю із зазначеного будинку через його аварійність у 2008 році, розподілена іншим особам, хоча будинок, як і раніше, залишається аварійним; доказів того, що Позивачка чинила перешкоди Відповідачці у проживанні в зазначеному будинку після прийняття зазначеного судового рішення - з 2008 по теперішній час, не надано. В той же час, як з'ясувалося, Відповідачка має власне житло - окрему ізольовану квартиру [ADDRESS], що належить їй одноосібно на праві приватної власності згідно до договору купівлі-продажу від 11.02.2008 року. Саме в цій квартирі на теперішній час вона мешкає та у відповідність до вимог вищезгаданої ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", повинна була самостійно знятися з реєстрації у будинку, належному Позивачці та зареєструватися в цій квартирі протягом десяти днів після заселення в неї. Факт наявності у неї на праві власності квартири з 11.02.2008 року станом на момент ухвалення згаданого судового рішення про відмову у знятті її з реєстрації в будинку, належному Позивачці, - 21.04.2008 року, Відповідачка від суду, який ухвалив це рішення, приховала. Разом з тим, доводи Позивачки про наявність перешкод у повноцінній реалізації її прав власності щодо належного їй будинку самим фактом реєстрації в ньому Відповідачки та вимушеність через це нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, заслуговують на увагу, оскільки такі обставини мають ознаки порушень прав Позивачки, передбачених вищезгаданою ст.41 Конституції України. Виходячи з викладеного, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог Позивачки та наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі, оскільки Відповідачка, через вищенаведене, втратила право на користування жилим приміщенням - належним Позивачці будинком внаслідок її відсутності понад шість місяців за зареєстрованою адресою без поважних причин та порушення нею вимог ст.6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". У відповідність до ч.1 ст.88 ЦПК України, з Відповідачки мають бути стягнуті на користь Позивачки грошові кошти в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved