Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" про захист прав споживча, визнання договору фінансового лізингу № 00313 від 13.08.2015 року недійсним та стягнення коштів у розмірі 48000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилався на те, що 13.08.2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто», в особі представника [PERSON], згідно доручення № 111 від 01.10.2014 року, було укладено Договір фінансового лізингу № 000313 з додатками, які є невід'ємними частинами договору. Відповідно до умов зазначеного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Toyota Avensis base, 1.8 АКПП, зазначений у п. 1.1 Договору та специфікації, що є додатком №2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Згідно договору, предмет лізингу передається лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового внеску та комісії за передачу предмета лізингу. 13.08.2015 року в офісі компанії ТОВ "Лізингова компанія "Ваш авто" позивач сплатив авансовий платіж в розмірі 48000,00 грн. Однак представником компанії, не було роз'яснено призначення платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лизингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Зі слів менеджера компанії, позивач зрозумів, що сплата 48000,00 грн. є частковою оплатою вартості транспортного засобу. В договорі це передбачено, але у нього не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше. Протягом встановленого терміну предмет лізингу так і не був переданий позивачу. Позивач звернувся до основного офісу компанії, де йому повідомили, що договором передбачено передачу автомобіля протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 48000,00 грн. є адміністративним платежем за оформлення договору. Таким чином, на думку позивача, під час попередніх переговорів представником компанії його введено в оману щодо умов виконання договірних зобов 'язань. Вивчивши зміст договору позивач зрозумів, що сплачені кошти йому не повернуть та можливості розірвати договір немає, оскільки договір зовсім не передбачає такої можливості з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Враховуючи викладене, позивач вважає, що обставини укладення даного договору свідчать про нечесну підприємницьку діяльність з боку відповідача, а сам договір не відповідає вимогам закону. Так, у вищевказаному договорі фінансового лізингу, відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу. Крім того, не відповідають вимогам законодавства і Договірні умови щодо платежів, які лізингоодержувач повинен здійснювати на користь лізингодавця. Відповідач включив до договірних умов платежі, які не є лізинговими, зокрема адміністративний платіж. За договірними умовами адміністративний платіж прямо пов'язаний з наданням предмету лізингу у користування та, відповідно прав та обов'язків, відповідальності сторін, пов'язаних із таким користуванням, умов поставки передачі, страхування, тощо. Без сплати адміністративного платежу предмет лізингу не надається, відтак недійсність договірних умов, пов'язаних із сплатою адміністративного платежу обумовлює недійсність договору в цілому. Відповідач включив до Договору фінансового лізингу № 000313 від 13.08.2015 року п. 12.1 Договору, який прямо підпадає під поняття несправедливої умови, визначеної в ЗУ "Про захист прав споживачів". Крім того, позивач зазначає, що договір найму транспортного засобу, відповідно до чинного законодавства повинен бути нотаріально посвідчений. Проте, Договір фінансового лізингу № 000313 від 13.08.2015 року, за умовами якого у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб, нотаріально не посвідчувався. З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати договір недійсним та застосувати наслідки недійсного правочину і стягнути з відповідача на його користь 48000,00 грн. сплачені за Договором фінансового лізингу № 000313 від 13.08.2015 року. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила суд позов задовольнити. 17.11.2015 року від представника відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі. Крім того, від представника відповідача до суду надійшли заперечення проти позову, в яких він посилається на те, що між сторонами було укладено Договір фінансового лізингу №000313 від 13.08.2015 року з відповідними додатками до нього, які є його невід'ємною частиною. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦКУ, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердження відповідності Договору лізингу чинному законодавству, є особистий підпис позивача на кожній сторінці, що також свідчить про повну згоду зі всіма умовами. Ствердження позивача, що сторони Договору лізингу не погодили конкретний предмет договору, тобто який саме предмет лізингу і з якими характеристиками буде придбано, не відповідає дійсності, оскільки позивач та відповідач у Договорі Лізингу погодили кілька ознак предмету лізингу, а саме: марку предмету лізингу Toyota Avensis в кількості 1 шт. та комплектації base, з об'ємом двигуна 1,8; тип КПП - автоматична; тип приводу - передній. Тобто, вищевказані ознаки предмету лізингу дають змогу виокремити його з загальної маси транспортних засобів. Крім того, позивачем не враховано особливості укладеного з відповідачем договору, який є договором непрямого лізингу. При його укладенні сторони не можуть встановити інші, більш конкретні індивідуальні ознаки, як наприклад номер кузову або номери вузлів та агрегатів. Таке є можливим лише у випадку прямого лізингу, коли транспортний засіб вже придбаний відповідачем. Стосовно сплати адміністративного платежу, представник відповідача вказав, що його сплата передбачена договором, попередньо погоджена сторонами і за своєю суттю є погодженим сторонами відсотком вартості предмета лізингу. Стосовно ствердження позивача про несправедливі умови Договору фінансового лізингу № 000313 від 13.08.2015 року, відповідач вказує, що позивачем не доведено порушення принципу добросовісності та того, що умови договору завдають хоч якусь шкоду та не наводить жодного прикладу нанесення такої шкоди. Правовідносини, що виникли між сторонами правочину мають відповідати, в першу чергу, спеціальним законам, які регулюють такий вид економічної діяльності, як фінансовий лізинг. Вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів" можуть бути застосовані до виниклих правовідносин, проте лише з урахуванням та у сукупності зі спеціальним законодавством, а саме ЗУ "Про фінансовий лізинг". Чинним законодавством України передбачено захист не тільки споживачів. Законом на рівні зі споживачами також захищено права та обов'язки суб'єктів господарювання, що здійснюють певний вид економічної діяльності відповідно до норм чинного законодавства України, які несуть певні ризики, тому умови договору побудовані таким чином, щоб максимально захистити права та інтереси не тільки компанії, а також і інших клієнтів, та повністю відповідають статтям 10-11 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Крім того, представник відповідача зазначає, що позивач не позбавлений можливості ініціювати перед відповідачем зміни та доповнення до Договору. Також, вважає, що позивач жодним чином не довів, що договір лізингу не міг бути укладеним без умов, які позивач вважає несправедливими, такими, що порушують чинне законодавство, а тому недійсними, а як наслідок, відсутні підстави для визнання недійсним договору лізингу в цілому. Стосовно нотаріального посвідчення Договору фінансового лізингу № 000313 від 13.08.2015 року відповідач зазначає, що відповідно до чинного законодавства України, зокрема ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», яким повністю урегульовано такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг, до договорів лізингу можуть застосовуватися загальні положення про найм (оренду) лише з урахуванням спеціальних особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Отже, як вважає відповідач, не існує норми, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу. Враховуючи викладене, відповідач вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим. Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. 13.08.2015 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш Авто" в особі представника за довіреністю [PERSON], яка діяла за дорученням № 111 від 01.10.2014 року було укладено Договір фінансового лізингу № 000313 (далі - Договір) з додатками, які є невід'ємними частинами договору. Відповідно до умов зазначеного договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Toyota Avensis base, 1.8 АКПП, зазначений у п. 1.1 Договору та специфікації, що є додатком №2 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 1.7 Договору предмет лізингу передається в користування Лізенгоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізенгоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9. ст. 9 Даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у ст. 9 даного Договору. В день укладання договору позивач сплатив рахунок на суму 48 000 грн. на користь відповідача із зазначенням призначення платежу - адміністративний платіж /а.с.16 - 17/. Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача наданих в судовому засіданні, представником ТОВ «ЛК «Ваш авто» не було роз'яснено йому призначення даного платежу, який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу. Також, судом встановлено, що у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації щодо всіх істотних умов договору, переконала та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші клієнти, які бажають укласти договір лізингу. Протягом обіцяного терміну предмет лізингу не був переданий позивачу. Компанія відмовилась передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу транспортного засобу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати адміністративного платежу, 50% від вартості предмету лізингу, комісії за передачу предмета лізингу, а сплачена сума в розмірі 48000,00 грн. є адміністративним платежем тільки за оформлення договору. Таким чином, як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача, під час попередніх переговорів представником компанії [PERSON] введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Вказані обставини в судовому засіданні не спростовані відповідачем по справі ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто». Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк І за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у ст. 1 ЗУ "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або у повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно Постанови ПВСУ від 12.04.1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»- при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень ЗУ «Про захист прав споживачів». ЗУ «Про захист прав споживачів»регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»- фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, щоЗУ «Про захист прав споживачів»послугЗУ безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цьогоЗакону. Умова договору фінансового лізингу №000313 від 13.08.2015 року про те, що лізингоодержувач зобов'язується сплатити адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, на переконання суду, є незаконною. У відповідності до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг»- лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 48000,00 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозв'язку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку. Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача: кредитором є лізингодавець, позичальником - лізингоодержувач. Положеннями ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 року №15-рп/2011, справа № 1-26/2011 виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим, споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення). Виходячи з наведеного, при вирішенні спору між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011, справа № 1-26/2011 та слід врахувати, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України). Оскільки позивач не має відповідної юридичної чи економічної освіти, він при укладенні договору помилково придбав непотрібні йому на умовах відповідача послуги з фінансового лізингу. Згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману, зокрема: з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення та позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Тобто, позивач не мав часу детально ознайомитися з 12 сторінками договору за такий короткий строк. Йому повинна була бути надана можливість детально ознайомитися з умовами даного договору та законодавством, що його регулює. Крім цього, представник відповідача не надала достовірної інформації, переконала в тому, що всі істотні умови договору вона позивачу пояснила та спонукала підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. На переконання суду, позивач не мав можливості об'єктивно оцінити та осмислити умови даного договору, виявити його недоліки та оцінити всі ризики та збитки, які він отримає в результаті підписання даної угоди. Так, згідно з ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, а саме умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норми ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»суд прийшов до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є наступні умови, що зазначені в договорі фінансового лізингу: про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Пункт 12.1. Договору лізингу №000313 від 13.08.2015 року зазначає - лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, відповідач в договорі надав собі можливість не повертати кошти, сплачені споживачем за його послуги у разі розірвання договору останнім. Однак, при розірванні договору лізингодавцем ніяких санкцій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних умов та порушує норми законодавства. Згідно з ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Тобто лізингоодержувачу в даному випадку повинно бути надано право на розірвання договору впродовж 14 днів з моменту його укладення. Однак відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» не враховано вищевказані норми законодавства, навпаки, всупереч зазначених норм, лізингодавець взагалі не надав можливості лізингоодержувачу відмовитись від договору. Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства. Тому дана вимога договору є незаконною та несправедливою відносно лізингоодержувача, що призводить до її недійсності. Пунктом 3 частини 1статті 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором випадках. Частиною 2 ст. 653 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. А згідно із ч. 4 ст. 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому вимоги позивача про стягнення коштів, проплачених ним на виконання умов договору є законними та обґрунтованими. Згідно Постанови ПВСУ від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» - при вирішенні справ суди мають виходити насамперед із положень ЗУ «Про захист прав споживачів». ЗУ «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону. Як вбачається зі змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. У відповідності до договору, адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір такої компенсації за організацію становить 48000 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. З огляду на зазначене, вказаний пункт договору порушує принципи добросовісності і справедливості, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору. Як вбачається із наведених договірних умов, складова першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. У статті 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Статті 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Так, відповідно до ст. ст. 806, 807 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), а до відносин пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Положення кодексу про договір поставки (ст. 712 ЦК України) у свою чергу посилається на те, що до договору поставки застосовуються положення про купівлю-продаж. Крім цього, згідно статей 4, 10, 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» - споживач має право: на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); на розірвання договору та повернення коштів, якщо стане очевидним що послуга буде не виконана; на отримання необхідної інформації, достатньої для придбання цієї продукції, виробника та гарантії її придбання, тощо. Відповідно до П(С)БУ 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку №7 МФУ від 20.10.2000 року №92, основними фондами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач по справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює діяльність у сфері передачі автомобілів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що автомобіль, який буде передаватися вже є його власністю і є основними фондами відповідача. В порушення зазначених вимог в договорі не вказано, який саме транспортний засіб "Toyota Avensis", буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, тобто у договорі не вказано предмету лізингу (найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно з ч.12 Постанови ПВСУ від 12.04.1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» - у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї в сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 1 статті 203 ЦК Частиною 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства., що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6ст. 203 ЦК Україницього Кодексу. Вказані порушення, відповідно до ст. 10, п. 5 ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» є підставою для розірвання договору на надання послуг. Згідно з ч. 9 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Відповідно, сплачені позивачем відповідачуТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» кошти в сумі 48000,00 грн. підлягають поверненню. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що ТОВ «ЛК «Ваш авто», в порушення ст. 60 ЦПК України, не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved