Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір дарування Ѕ частки садового будинку [ADDRESS], укладений 20.08.2015р. між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдарований), з підстав його фіктивності та укладення з порушенням вимог закону, порушенням прав позивача- кредитора, мотивуючи тим, що вказаний договір був укладений між членами однієї сім,ї (батьком і дочкою), договір був укладений відповідачем - боржником під час розгляду цивільної справи за його позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики, і дійсною метою укладення даного договору у відповідачів було не настання реальних наслідків, а приховання майна від звернення стягнення на нього в процесі виконання судового рішення про стягнення суми боргу. Відповідачі відзивів не подали, в судові засідання жодного разу не явились, будучи повідомленими неодноразово рекомендованими листами за адресою їх зареєстрованого проживання, а також за адресою оспорюваного нерухомого майна (будинку). Судом вжиті всі можливі заходи для виклику відповідачі та для забезпечення їх процесуальних прав. Позивач згоден на заочний розгляд справи. Суд ухвалив справу розглянути заочно, відповідно до ст.280 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, пославшись на те, що оспорюваний договір був укладений між членами сім,ї, що під час розгляду цивільної справи про стягнення боргу за договором позики відповідач отримав копію позовної заяви і дізнався про розгляд справи, а після оголошеної перерви до суду більше не явився, і саме в цей період подарував частину будинку дочці, тому очевидною є дійсна мета укладення даного безоплатного договору: приховання майна та уникнення у такий спосіб можливості виконання боргових зобов`язань за рахунок звернення стягнення на вказане майно; що відповідачі діяли в порушення вимог закону, зловжили своїми правами і уклавши фіктивний договір з метою приховання майна, порушили законні інтереси позивача. З наданих доказів встановлено: За оспорюваним договором дарування [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частку садового будинку [ADDRESS]. Договір укладений і посвідчений нотаріусом Майстренко В.В. 20.08.2015р. Згідно договору дарування відчужувана частка будинку належала дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.12.2005р. Згідно свідоцтву про право на спадщину за заповітом від 10.12.2005р. вказану частку будинку [PERSON] успадкував після [PERSON] . Згідно рішення Броварського міськрайонного суду від 18.09.2013р. за позовом [PERSON] - його позов задоволено, визнано в порядку набувальної давності за ним право власності на Ѕ частку садового будинку [ADDRESS] (інша Ѕ частина будинку). Згідно довідок про реєстрацію фізичних осіб, - обидва відповідачі зареєстровані за одною адресою: [ADDRESS] з 16.04.2009р.; Згідно даних про народження відповідачів: [PERSON] - 1973р.н., [PERSON] - 1994р.н.; Позивач стверджує, що договір дарування укладений між батьком і дочкою. Дані документи у їх сукупності дійсно вказують на близькі стосунки між відповідачами, які є членами однієї сім,ї і проживають разом в одній квартирі тривалий час, крім того, за різницею у віці, за однаковим прізвищем та іменем по-батькові відповідача [PERSON] - найбільш ймовірно доводяться один одному батьком і дочкою. За договором позики від 31.05.2011р. [PERSON] передав у позику [PERSON] 200000грн. (еквівалент 25094 доларів США) на строк до 31.05.2012р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17.11.2015р. задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики 519402,70грн. (еквівалент 25094доларіи США) та 3% в сумі 46276,64грн. і судові витрати. рішення набрало законної сили. Постановою державного виконавця від 21.01.2016р. відкрито виконавче провадження на виконання вказаного рішення суду. У даному виконавчому провадженні є заява [PERSON] від 2.08.2017р., в якій він повідомляв виконавця, що не ухиляється від сплати боргу [PERSON] і не приховується від виконавчої служби, але не має можливості виплатити борг у зв`язку тяжким майновим станом, надав зобов`язання вирішити питання з кредитором до 11 серпня. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно п.6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним має бути встановлено, що внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У справі №6-1873цс16 Верховний Суд дійшов висновку про фіктивність правочину щодо відчуження майна, належного боржнику, виходячи з того, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно. У справі №405/1820/17 Верховний Суд дійшов висновку, що укладення договору дарування майна з близьким родичем відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, і тому є підстави для визнання такого договору недійсним. У справі N 910/7547/17 в постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У справі N 317/3272/16-ц (провадження N 61-156св17) в постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У справі N 369/11268/16-ц в постанові від 3 липня 2019 року Верховний Суд зазначив, що в постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження N 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі N 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі N 359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення статті 234 Цивільного кодексу України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 статті 13 ЦК України). Аналізуючи надані докази у їх сукупності, провівши системний аналіз норм матеріального права, що регулює спірні та подібні ним правовідносини, суд дійшов таких висновків: Встановлено, що оспорюваний договір укладений між батьком і дочкою, які проживають разом; договір укладений саме у період розгляду цивільної справи про стягнення з батька боргу у значній сумі за договором позики. Суд погоджується з позивачем у тому, що є всі обґрунтовані підстави вважати, що відповідач ухилявся від виконання грошових зобов`язань перед позивачем, про що свідчить тривале невиконання зобов`язань за договором позики, що було підставою для позивача звернутись до суду з позовом про стягнення боргу, і відповідач продовжив ухилятись від виконання даного грошового зобов`язання під час розгляду справи про стягнення у суді. Тому є підстави вважати, що дійсною переслідуваною дарувальником і обдарованим метою при укладенні договору дарування було не стільки настання дійсних наслідків щодо набуття обдарованим права власності і прийняття у дар відчуженого їй батьком майна для подальшого здійснення права власності з дійсним припиненням таких прав у дарувальника, скільки формальна зміна власника майна як спосіб створення перешкоди для звернення стягнення на майно, належне боржнику на праві власності. Саме про такі дійсні наміри сторін при укладенні договору дарування вказує і той факт, що укладено договір якраз в період розгляду цивільної справи, результатом якої логічно передбачалось задоволення позову про стягнення суми боргу з подальшим виконанням судового рішення, в тому числі і за рахунок майна боржника; а також той факт, що після укладення договору дарування обдарована не переселилась (не зареєструвалась) в отримане житлове приміщення, що виключає можливість того, що вказане майно було подароване батьком дочці саме в процесі вирішення актуального житлового питання у сім,ї - надання дочці окремого житла. Також на те, що дійсним наслідком, якого прагли досягти відповідачі при укладенні договору дарування, було саме приховання майна від можливого звернення стягнення на нього, - вказує і та обставина, що після укладення такого договору і протягом всього часу виконання судового рішення про стягнення, таке рішення боржником не виконувалось, і саме внаслідок таких цілеспрямованих заходів з боку боржника (відчуження майна, на яке могло б бути звернуто стягнення для задоволення вимог кредитора) у виконавчому провадженні стало неможливим виконати рішення про стягнення за рахунок вказаного майна боржника. Тобто саме такі наслідки були бажаними для сторін договору при його укладенні і саме така зміна прав боржника наступила внаслідок укладення договору про відчуження майна. Таким чином, суд вважає встановленим, що при укладенні оспорюваного договору дарування воля сторін цього договору не відповідала зовнішньому її прояву, та вони не діяли з метою реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, їх дії в дійсності були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з дарувальника на користь позивача і на збереження у такий спосіб майна в сім,ї відповідачів, фактично створення для майна так званого «імунітету» від звернення на нього стягнення за боргами члена сім,ї (дарувальника). При сукупності даних конкретних обставин, що стосуються укладення договору, суд дійшов висновку, що є підстави для визнання недійсним оспорюваного договору дарування як фіктивного на підставі статті 234 ЦК України та ст.203 ЦПК України. Суд також застосовує аналогію права і регулювання подібних за змістом правовідносин, зокрема, враховує, що закон визначає підставу для визнання недійсними фраудаторних правочинів (вчинених боржником на шкоду кредиторам), зокрема: стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом"; стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; ч.4 ст.9 Закону «Про виконавче провадження». За загальним змістом норм закону, що визначає дійсність правочину, виходячи з загальних засад цивільних правовідносин і принципів добросовісного використання цивільних прав, незловживання правами та невикористання їх на шкоду іншим особам, - цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів. Боржник , який укладає договір дарування в інтересах близького родича (дочки), а так само і обдарований, який пов`язаний з боржником спільними майновими інтересами (збереження майна у сім,ї незалежно від титульного власника такого майна) діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і який направлений на недопущення звернення стягнення на майно дарувальника-боржника. З огляду на те, що позивач дізнався про зміну власника майна, яке належало боржнику і на яке позивач мав свої обґрунтовані і законні майнові інтереси, і після цього звернувся до суду з позовом, то він не пропустив строк позовної давності за даними вимогами. Крім того, факт приховання майна боржником від звернення на нього стягнення у спосіб укладення боржником договору про відчуження майна - дійсно порушує права стягувача, тому позивач має право захищати свої порушені права і законні майнові інтереси у такий спосіб, як вимагати визнання недійсним укладеного боржником договору про відчуження майна, на яке могло бути звернуте стягнення на користь позивача-стягувача. Відповідачі не надали ніяких доказів на спростування даних тверджень позивача і зазначених висновків суду, не довели дійсності укладеного між ними договору дарування. Позов підлягає задоволенню. Позивач у позовній заяві вказав на вимогу про стягнення з відповідачів судових витрат, в тому числі на правничу допомогу у даній справі. Позивач вчасно в порядку і у спосіб та строки, встановлені ЦПК, подав докази понесення судових витрат і розрахунки таких витрат. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд виходить з того, що позов задовольняється, тому на підставі ст.141 ЦПК судові витрати, понесені відповідачем, підлягають повному відшкодуванню. Щодо розміру понесених витрат, які підлягають відшкодуванню, суд виходить з наступного: Згідно ч.1 ст.133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема ч .3: до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу (п.1). За умовами п.п. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує положення, передбачені в ч.3 ст.141 ЦПК. Згідно ч.2 ст.30 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги між адвокатом і позивачем, а також додаткова угода до договору, за яким адвокат прийняв на себе зобов?язання надати правову допомогу і представляти інтереси позивача в суді. На підтвердження надання правничої допомоги за договором надано акт виконаних робіт від 8.08.2019р. (вартість робіт 7500грн., надані послуги: участь у судовому засіданні представника позивача 17.07.2019р., 1.08.2019р., 17.102019р.) і акт виконаних робіт від 11.06.2019р. (вартість робіт 2000грн., надані послуги: участь у судовому засіданні представника позивача 12.06.2019р.) На підтвердження витрат позивача надано виписку з карткового рахунку представника адвоката про переказ від Бурій 12.08.2019р. в сумі 1500грн. - призначення платежу:отримання та надсилання до суду додаткових доказів по справі, і 12.08.2019р. в сумі 6000грн., призначення платежу: надання юридичних послуг особистого представництва у Броварському суді 17.07.2019р., 1.08.2019р., 17.10.2019р. З наданих доказів суд приймає до уваги доказ оплати 6000грн., щодо якої зазначено призначення платежу, що збігається з доводами позивача та його представника щодо оплати послуг адвоката у даній справі (участь у вказаних трьох судових засіданнях). Дані витрати суд вважає обґрунтованими, доведеними, такими, що понесені позивачем у даній справі, і вони мають бути відшкодовані відповідачами. Щодо переказу на 1500грн., то призначення платежу і дані про платника не дають у своїй сукупності підстав ідентифікувати дані витрати саме з даною цивільною справою, тому суд не вбачає підстав для їх відшкодування а рахунок відповідачів, оскільки обов`язок по доказуванню витрат і їх обґрунтованості та віднесення до витрат у даній справі покладається на позивача. Щодо судових витрат у сумі 2000грн., то не надано доказів оплати даної суми позивачем представнику, хоча , враховуючи дату складення акту, такі докази вже мали б бути і повинні бути наявними у справі. Також відшкодуванню підлягають судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору за подання позову.- в сумі 704,80грн. Таким чином, відшкодуванню підлягають судові витрати в загальній сумі 6704,80грн. дані витрати підлягають відшкодуванню відповідачами в рівних частинах, враховуючи, що обидва відповідачі є сторонами одного оспореного і визнаного судом недійсним договору, і позов є задоволеним відносно кожного відповідача.

Outcome: approved