Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання нечинними та скасування договорів купівлі-продажу майнових прав. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 10 вересня 2020 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено Договори купівлі продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності від 10.09.2020р., посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. та зареєстровані у реєстрі за №1560 та №1561, згідно яких продавець передає, а покупець приймає у власність майнові права щодо нерухомого майна: земельної ділянки, кадастровий номер 2124410100:07:007:0046 площею 0,0498 та торгово-офісного комплексу, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В даних договорах зазначено, що право власності у продавця виникло, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 28.02.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1744, а також рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02.10.2017 р. у справі №307/2993/16-ц та постанови Верховного суду України від 10.06.2020 року. Вважає вищевказані оскаржувані договори є нечинними, оскільки підписані особою, що не вправі підписувати такий договір, а саме мова йде про продавця. В даних договорах продавцем виступає ПАТ «Дельта Банк», що є в стані ліквідації, тобто, в даному випадку ПАТ «Дельта Банк» втратив свою дієздатність щодо укладання правочинів. Також, в оскаржуваних договорах про купівлю - продаж майнових прав, підставою для укладення договору є рішення Тячівського районного суду від 02.10.2017 р. у справі №307/2993/16-ц та постанови Верховного суду України від 10.06.2020 року, яким витребувано від [PERSON] майно, а саме земельну ділянку та торгово-офісний центр, що знаходяться за адресою [ADDRESS] , але дане майно йому не належить з 20.09.2016 року. Між ним та [PERSON] , 20.09.2016 року було укладено договір іпотеки та на підставі даного договору, майно у 2016 році вже належало громадянину [PERSON] . Окрім того, даний договір іпотеки, на даний час оскаржується в Тячівському районному суді Закарпатської області та рішення по даній справі ще не прийнято, а тому, укладати договір купівлі-продаж майнових прав на майно, якого взагалі не існує, є незаконним. звертає увагу суду, що 11 травня 2016 року, гр. [PERSON] набув право власності на відповідне майно та аналізуючи відчуження майна, а саме переходу права власності на вищевказане майно, жодна реєстраційна дія, а також договори купівлі-продажу не оскаржені, не скасовані, та їх не визнано недійсними. Щодо посилання на підроблене рішення суду, то [PERSON] був добросовісним набувачем права власності на майно, жодним чином до підробленого рішення суду відношення не має. Згідно договору іпотеки від 20.09.2016 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчено приватним нотаріусом Тячівського міського нотаріального округу Стойка Н.М. за реєстровим №3362, право власності на відповідне майно перейшло до гр. [PERSON] . Згодом, [PERSON] також відчужив дане майно, так як був єдиним володільцем, відповідно мав право користуватись та розпоряджатись майном на власний розсуд. Щодо посилання, в оскаржуваних договорах, на факт набуття права власності у продавця на вищевказане майно на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02.10.2017 р. у справі №307/2993/16-ц та постанови Верховного суду України від 10.06.2020 року, то хочу наголосити, що дані рішення суду є невиконаними, майно не витребувано на сьогоднішній день. Окрім того, оскаржувані Договори купівлі-продажу майнових прав від 10.06.2020р., що зареєстровано у реєстрі за №1560 та за №1561 укладені між продавцем та покупцем на підставі відкритих торгів (аукціону) згідно протоколу №UА-ЕА-2020-06-17-000003-b від 25.06.2020 року. Відповідно до п.3 розділу VII "Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідовуються", затвердженого рішенням №388 від 24.03.2016 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 року за №606/28736, Банк повинен був укласти договір купівлі-продажу активу (майна) протягом 20 робочих днів з дня формування протоколу відкритих торгів (аукціону), а в даному випадку, договір укладено пізніше, аніж через 20 робочих днів, що дає підставу вважати їх нечинними. Враховуючи наведене просить визнати недійсними та скасувати оскаржувані договори купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна від 10 вересня 2020 року. 20 листопада 2020 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області позовну заяву залишено без руху. 26 листопада 2020 року позивачем усунуто недоліків позовної заяви. 27 листопада 2020 року, ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання та встановлено відповідачам термін для подання відзиву на позовну заяву. 11 січня 2021 року від представника відповідача ТОВ "ФК"Дніпрофінансгруп" надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає позов необґрунтованим, а доводи позивача такими, що спростовуються належними та допустимими доказами з огляду на наступне. 28 лютого 2013 року між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1744, за умовами якого у рахунок задоволення вимог іпотекодержателя банк набув у власність нерухоме майно: торгово-офісний комплекс, загальною площею 914,4 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0498 га, кадастровий номер 2124410100:07:007:0046, цільове призначення - для комерційного використання, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, банку стало відомо, що зазначене нерухоме майно вибуло з його законного володіння на підставі підробленого рішення Апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2015 року, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. вчинено записи від 19 лютого 2016 про право власності за №13338297 щодо спірної земельної ділянки та за №1333899 щодо спірного торгово-офісного комплексу, згідно з якими власником зазначеного нерухомого майна стало ТОВ «МЕГНА ГРУП ІНДУСТРІЯ-УК (МГОЛД)». 28 березня 2016 року вказане товариство на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Черніковою О. Є., зареєстрованих у реєстрі за № 169 та № 70, відчужило зазначене нерухоме майно на користь ТОВ «Карат-Шек», про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено записи про право власності за №13957297 щодо торгово-офісного комплексу та за №13958000 щодо земельної ділянки. На підставі договорів купівлі-продажу від 11 травня 2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Сойкою Н.М. зареєстрованих у реєстрі за № 1644 та № 1645, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено записи про право власності за №14553275 щодо земельної ділянки та за №14552997 щодо торгово-офісного комплексу, власником спірного нерухомого майна став [PERSON] . Відповідно до повідомлення Ірпінського міського суду Київської області від 09 серпня 2016 року №357/5413/13, у період з 2011 року по 2016 роки включно, у провадженні суду, не перебувала цивільна справа № 357/5413/13 за позовом ТОВ «МЕГНА ГРУП ІНДУСТРІЯ-УК (МГОЛД)» до АТ «Дельта Банк» про визнання права власності на нерухоме майно та земельну ділянку, зобов`язання вчинити певні дії. З повідомлення Апеляційного суду Київської області від 25 серпня 2016 року вих. № 03-16/24633/16 вбачається, що згідно з АСДС КП «ДЗ», у 2014-2015 роках вищевказана цивільна справа до суду не надходила, не реєструвалася та не розглядалася, судове рішення колегію суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2015 року не ухвалювалось. ТОВ «МЕГНА ГРУП ІНДУСТРІЯ-УК (МГОЛД)» заволоділо належним банку майном без відповідної правової підстави, згідно з неіснуючим (очевидно підробленим) рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 грудня 2015 року, а отже спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею. АТ «Дельта Банк» звернувся із позовом до [PERSON] та просив витребувати із його незаконного володіння вищевказане нерухоме майно, який рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року було задоволено. Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 березня 2018 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення суду скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову АТ «Дельта Банк» відмовлено. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року рішення апеляційної інстанції скасовано, а рішення Тячівського районного суду залишено в силі. 29 вересня 2020 року на виконання рішення суду було видано два виконавчі листи. Разом з тим, 10 вересня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк», діючого у ролі Продавця, та ТзОВ «ФК «Дніпрофінасгруп», діючим у ролі Покупця, були укладені договори купівлі-продажу майнових прав, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. за реєстровим номерами 1560 та 1561, за яким продавець передав у власність шляхом продажу покупцю майнові права щодо нерухомого майна: торгово-офісного комплексу та земельної ділянки та з 10 вересня 2020 року власником наведених майнових прав є ТзОВ «ФК «Дніпрофінасгруп». Стосовно надання правової природи майнових прав, щодо яких відбулися торги (аукціон) №UА-ЕА-2020-06-17-000003-b від 25-06-2020, вважає за необхідне зазначити те, що позивачем не доведено того, що результати електронних торгів (аукціону) з продажу пулу активів ПАТ «Дельта Банк», оформлені протокол електронного аукціону є нікчемним правочином, а також не доведено наявності підстав для визнання договорів купівлі-продажу майнових прав, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. та за реєстровими номерами 1560 та 1561 недійсними, на підставі приписів ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України. 27 січня 2021 року від представника відповідача ПАТ «Дельта Банк» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважають доводи позивача безпідставними та необґрунтованими виходячи з наступного. Посилаючись на ст. 609 ЦК України, позивач помилково зазначає, що АТ «Дельта Банк» було втрачено свою дієздатність щодо укладання правочинів, так як на даний час банк не ліквідовано. 02 березня 2015 року на підставі постанови правління Національного банку України №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 02.03.2015 №51 про запровадження тимчасової адміністрації в Банку з 03.03.2015 та призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації. У відповідності з рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.04.2015 №71 від 03.08.2015 №147 строки здійснення тимчасової адміністрації продовжувались до 02.09.2015р. та 02.10.2015р., відповідно. На підставі постанови Правління НБУ від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», Фондом гарантуванням вкладів фізичних осіб було прийнято Рішення від 02.10.2015 №181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора Банку», згідно з якими відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації банк строком з 05.10.2015 по 04.10.2017 р., та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ «Дельта Банк». На підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 619 від 20.02.2017р. продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04.10.2019р., а також повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В. У подальшому, на підставі п.2 ч.5 ст.12, ч.1 ст.35, ч.5 ст. 44, ч.3 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 04 квітня 2019 року № 772 про продовження строків здійснення процедури ліквідації строком на один рік з 05 жовтня 2019 року до 04 жовтня 2020 року включно та продовжено повноваження ліквідатора Кадирова В.В., визначені статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону, у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному цим Законом. Наразі, з метою виконання всіх заходів, пов`язаних з ліквідацією АТ «Дельта Банк», виконавчою дирекцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято Рішенням № 1724 від 24.09.2020р. про продовження строків управління майном (активами) АТ «Дельта Банк» та задоволення вимог його кредиторів на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продажу майна та задоволення вимог кредиторів На даний час у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зазначається інформація що банк знаходиться «в стані припинення», а не ліквідовано. Згідно частини першої ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі приймає в управління майно (у том числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку. Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Такими нормативно-правовими актами є, зокрема Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затверджене Рішенням виконавчої дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016р. № 388 (яке діє в редакції зі змінами та доповненнями), зареєстроване в Міністерстві юстиції України 20 квітня 2016 р. за № 606/28736 та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затверджене Рішенням виконавчої дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.07.2012р. № 2 (яке діє в редакції зі змінами та доповненнями), зареєстроване в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 р. за №1581/21893. Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване на відкритих торгах (аукціоні) в електронній формі (на електронних майданчиках: за якими переможцем (покупцем) стає учасник, що відповідає конкурсним умовам запропонував за майно (активи) найвищу ціну та взяв на себе виконання конкурсних зобов`язань. За результатами відкритих торгів (аукціону) Фонд на своєму офіційному веб-сайті та веб-сайті банку, що ліквідується, не пізніше трьох робочих днів після повного розрахунку покупця або скасування/визнання такими, що не відбулись, відкритих торгів (аукціону), оприлюднює ціну продажу або інформацію, що відкриті торги (аукціон) скасовані/визнані такими, що не відбулися. Пунктами 1 та 2 Розділу VI Положення щодо організації продажу активів (майна) банків що ліквідуються № 388 визначено, що на відкритих торгах (аукціоні) можуть продаватись такий вид активів (майна) банку, що ліквідується, як його права вимоги. Продаж активів (майна) банку, що ліквідується, на відкритих торгах (аукціоні) може проводитися в електронній формі, у тому числі через ЕТС. У відповідності з положеннями пунктів 1 та 3 Розділу VII Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються №388 проведення відкритих (торгів) аукціону здійснюється на підставі договору, укладеного між організатором відкритих торгів (аукціону та Фондом. 25.06.2020 року на електронному майданчику htt:/prozorro.sale відбувся відкрити електронний аукціон (торги) з продажу Пулу активів, що складається з нежитлової нерухомості та майнових прав на нерухомість (лоту №GL22N18528), за результатами якого було визначено переможця електронного аукціону з продажу вказаного лоту, а саме ТзОВ «Дніпрофінансгруп», про що складено Протокол електронного аукціону № UА-ЕА-2020-06-17-000003-b від 25.06.2020р. За результатами проведеного аукціону, 10.09.2020р. між АТ «Дельта Банк» та переможцем торгів було укладено ряд Договорів купівлі-продажу майнових прав в тому числі договори №1560 та №1561, на підставі яких Продавець - АТ «Дельта Банк» (Первісний кредитор) передав у власність Покупця майнові права. Таким чином, зі змісту вказаних Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються № 388, Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку № 2, а так само і зі змісту Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» слідує, що вони не містять жодного обмеження стосовно продажу активів банку. 25 січня 2021 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області, за клопотання відповідача ТзОВ «ФК «Дніпрофінасгруп», залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] та [PERSON] 22 березня 2021 року від третьої особи [PERSON] надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких просить викладені обставини прийняти до уваги, а позовну заяву задоволити у повному обсязі. В своїх пояснення вказує на те, що вона не може бути третьою стороною, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, так як, оскаржуваними договорами купівлі - продажу майнових прав, порушено її право власності. Вона є добросовісним набувачем частини спірного майна, відповідно до Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Стойка Н.М. та зареєстровано під №848, оскільки вона набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2124410100:07:007:0229 загальною площею 0,0266 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Договору купівлі-продажу торгово-офісного комплексу від 14.06.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Стойка Н.М. та зареєстровано під №847, вона набула право власності на торгово-офісний комплекс, загальною площею 516,5 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву, відповідач зазначає перелік підстав, згідно яких у майбутньому виникне право власності, але яким саме чином виникне право власності, позивач не вказує. В оскаржуваних договорах купівлі-продажу майнових прав зазначено, що право власності у продавця виникло, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 28.02.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1744, а також рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02.10.2017 р. у справі №307/2993/16-ц та постанови Верховного суду України від 10.06.2020 року. Яким чином, її право власності має відношення до вищевказаних майнових прав, адже вона є добросовісним набувачем даного майна. Жодного відношення до [PERSON] , з яким ПАТ «Дельта Банк», укладав кредитний договір вона не має. Окрім того, також договірних зобов`язань з [PERSON] , нею не укладалося, так як і жодних рішень суду нею не підроблялося. Вона набула право власності у продавця [PERSON] , який набув право власності шляхом купівлі від продавця [PERSON] , згідно Договорів купівлі-продажу від 17.03.2018 року, торгово-офісного комплексу та земельної ділянки. Аналізуючи відчуження майна, а саме переходу права власності на вищевказане майно, до цього часу, також, жодна реєстраційна дія та договори купівлі-продажу скасовані не були. Вважає, що оскаржуваними договорами, їй завдано значної шкоди, так як предметом відповідних договорів, є майнові права, на майно, частина якого належить саме їй на праві власності. 12 травня 2021 року, за клопотання представника позивача, ухвалою суду змінено статус третіх осіб [PERSON] , та [PERSON] , які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору з сторони відповідача, на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача та третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , - [PERSON] , позовні вимоги з викладених підстав підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» Кім М.М., позовні вимоги не визнала, просила в їх задоволенні відмовити повністю. Представник ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» Булка С.Є., позовні вимоги також не визнав та просив в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, з викладених підстав у відзиві на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Положеннями ст. 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У силу положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, 28 лютого 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрований у реєстрі за № 1744, за умовами якого у рахунок задоволення вимог іпотекодержателя банк набув у власність нерухоме майно: торгово-офісний комплекс, загальною площею 914,4 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0498 га, кадастровий номер 2124410100:07:007:0046, цільове призначення - для комерційного використання, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , (т. 1 а.с.89-91). Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року у справі №307/2993/16-ц позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено та витребувано із незаконного володіння [PERSON] торгово-офісний комплекс, загальною площею 914,4 кв.м та земельну ділянку, площею 0,0498 га (кадастровий номер 2124410100:07:007:0046, для комерційного призначення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ), яке згідно договорів купівлі-продажу від 11 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Стойкою Н.М. зареєстрованих у реєстрі за № 1644 та № 1645 було придбано [PERSON] від ТОВ "МЕГНА ГРУП ІНДУСТРІЯ-УК (МГОЛД)", яке набуло ТОВ "МЕГНА ГРУП ІНДУСТРІЯ-УК (МГОЛД)" на підставі підробленого рішення Апеляційного суду Київської області від 05.12.2015 року (т.1 а.с.66-70). Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року, вказане рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 02.10.2017 року залишено в силі (т.1 а.с.71-77). 25.06.2020 року згідно Протоколу електронного аукціону № UА-ЕА-2020-06-17-000003-b, на електронному майданчику htt:/prozorro.sale відбувся відкрити електронний аукціон з продажу Пулу активів, що складається з нежитлової нерухомості та майнових прав на нерухомість (лот №GL22N18528) з поміж яких: торгово-офісний комплекс, загальною площею 914,4 кв.м та земельна ділянка, площею 0,0498 га (кадастровий номер 2124410100:07:007:0046, для комерційного призначення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та за результатами якого було визначено переможця електронного аукціону з продажу вказаного лоту, а саме ТОВ «Дніпрофінансгруп» (т. 1 а.с.94.) 10 вересня 2020 року, за результатами відкритих торгів, між ПАТ «Дельта Банк» та ТзОВ «ФК«Дніпрофінансгруп» укладено Договори купівлі-продажу майнових прав щодо нерухомого майна, які є відмінними від права власності, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С., та зареєстровані у реєстрі за №1560 та №1561, згідно яких до ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» перейшли у власність майнові права ПАТ «Дельта Банк» щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а саме: земельної ділянки, загальною площею 0,0498, кадастровий номер 2124410100:07:007:0046 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 15017821244) та торгово-офісного комплексу, загальною площею 914,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14939421244 ) (т. 1 а.с.8-11). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №234458338 від 27.11.2020 року власниками, на підставі Договорів купівлі-продажу, земельної ділянки, яку було поділено на дві частини площею 0,0232 та 0,0266, а також будівлі, торгово-офісного комплексу, яку також розділено на дві частини загальною площею 397,9 кв.м та 516,5 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS] , в цілих частинах є [PERSON] , та [PERSON] (т.1 а.с.63-65). Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 249119984, 249120392, 249120657 від 20.03.2021 року підтверджується, що 03.03.2021 року здійснено поділ будівлі торгово-офісного комплексу за адресою [ADDRESS] , загальною площею 516,5 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1551749921244) власником, якого являється [PERSON] (т.2 а.с. 86-99, 115-116). Відповідно до наказу №1184/7 від 16.04.2021 року Міністерства юстиції України, у задоволенні скарги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» від 25.01.2021 року, про скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на будівлю торгово-офісного комплексу, загальною площею 914,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 14939421244 та земельної ділянки, загальною площею 0,0498, кадастровий номер 2124410100:07:007:0046, розташованих за адресою [ADDRESS] , відмовлено у зв`язку з не підтвердженням скаржником факту порушення його прав (т. 2 а.с.46-49). Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області скасовано, заяву ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задоволено та замінено стягувача АТ "Дельта Банк" у виконавчих листах, виданих у цивільній справі № 307/2993/16-ц щодо витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» торгово-офісний комплексу, загальною площею 914,4 кв.м та земельної ділянки, площею 0,0498 га (кадастровий номер 2124410100:07:007:0046), які розташовані за адресою: [ADDRESS] , його правонаступником ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». (т.2 а.с.180-184) У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями статті 628 ЦК України, визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частиною 1 ст. 655 ЦК України, встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Нормами ст. 656 цього ж кодексу визначено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи, те що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до договорів купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України). Верховний Суд України у справі № 6-116цс12 від 24 жовтня 2012 року наголосив, що оскільки відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, а тому така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину (ст. ст. 203, 215 ЦК України). Виходячи змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торг правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів. Позивач в позовні заяві, як на підставу скасування вищевказаних Договорів купівлі продажу, посилається на те, що спірні договори були підписані ПАТ «Дельта Банк» після його ліквідації, у зв`язку з чим банк втратив свою дієздатність щодо укладення правочинів. Суд критично оцінює доводи позивача в цій частині, оскільки дійсно Постановою Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року №150, ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 №51 в ПАТ "Дельта Банк" запроваджено тимчасову адміністрацію. У відповідності з рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строки здійснення тимчасової адміністрації неодноразово продовжувалися. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №722 від 04.10.2019 р. було продовжено строк здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» строком на один різ з 05.10.2019 року по 04.10.2020 року включно та продовжено повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., визначені вказаним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів банку у порядку, визначеному Законом. Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", відносини, що виникають у зв`язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Національного банку України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку. Згідно ч. 3 - 5 ст. 53 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. У день внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців повноваження Фонду, як ліквідатора щодо такого банку припиняються і Фонд надсилає Національному банку України звіт про завершення ліквідації банку. Не пізніше наступного робочого дня після внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про ліквідацію банку Фонд оприлюднює на офіційному веб-сайті Фонду інформацію про завершення процедури ліквідації банку та припинення банку, як юридичної особи. Згідно інформації з Єдиного державного реєстру про проведення державної реєстрації юридичної особи ПАТ "Дельта Банк" (код ЄДРПОУ 34047020), на даний час юридична особа перебуває в стані припинення. А отже, ПАТ "Дельта Банк" здійснює свою діяльність на підставі Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним в умовах роботи неплатоспроможних банків, перебуває в стані припинення та на момент укладення спірних договорів не є ліквідованим, а тому позивач дійшов помилкового висновку про втрату банком своєї дієздатності щодо укладення правочинів. Відповідно до пункту 6 та 7 статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: 1) на відкритих торгах (аукціоні); 2) шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках).Порядок реалізації майна банку під час проведення ліквідаційної процедури регламентується нормативно-правовими актами Фонду. Тобто, реалізація активів неплатоспроможних банків відбувається у відповідності та на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування №2 від 05.07.2012 року, Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №388 від 24.03.2016 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.04.2016 року. На момент укладання спірних договорів ПАТ «Дельта-Банк» перебувало у процедурі ліквідації, а тому реалізація його активів здійснювалась на відкритих торгах (аукціоні) шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання відповідно до норм Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-IV «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та пункту 5.11 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку та нормативно-правових актів Фонду. 25 червня 2020 року за результатами проведення електронного аукціону на електронному майданчику htt:/prozorro.sale, ТОВ «Дніпрофінансгруп» визначено переможцем електронного аукціону з продажу майнових прав на нерухомість (лот №GL22N18528) з поміж яких: торгово-офісний комплекс, загальною площею 914,4 кв.м та земельна ділянка, площею 0,0498 га (кадастровий номер 2124410100:07:007:0046), для комерційного призначення, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується протоколом електронного аукціону № UА-ЕА-2020-06-17-000003-b. Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ «Дельта Банк» визначив переможного покупця та продав йому майнове право щодо нерухомого майна Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації. Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами. Позивач зазначає, що при укладенні договорів за результатами електронного аукціону було порушено порядок та процедуру їх укладення, однак як вбачається з рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.07.2020 року №1385 та від 20.08.2020 року №1549 (т. 1 а.с.147-150) було продовжено строк передбачений для укладення договорів купівлі-продажу майна (активів), за результатами електронних торгів, проведених 25.06.2020 року з продажу лота №GL22N18528, спочатку до 42 робочих днів, а потім до 132 робочих днів, з дати, наступної за днем формування протоколу електронних торгів за зазначеним лотом, та відповідно до положень щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідовуються», затвердженого рішенням №388 від 24.03.2016 року, а тому суд вважає їх безпідставними та такими, що суперечать дослідженим в судовому засіданні доказам, крім того позивачем не оспорюються результати вказаних електронних торгів. Право на доступ до суду реалізується на підставах і у порядку, встановлених законом. Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України. Згідно частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17). Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 р. у справі № 360/1193/17. Отже обраний позивачем спосіб захисту обов`язково має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду. Застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством). Відсутність (недоведеність) будь-якої із означених умов унеможливлює задоволення позову. Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Згідно статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Суд, надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, має зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15.11.96 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того Європейський суд з прав людини акцентував, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом. Під час судового розгляду не встановлено обставин, які б стали підставою для визнання недійсними оспорюваних договорів. Суд зауважує, що визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом. Тобто, перше, що повинна довести особа, яка звертається до суду, це те, що її право порушене. Враховуючи встановлені обставини, суд, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено факт порушення його прав у зв`язку із укладенням оспорюваних договорів, крім того, при укладені оспорюваних договорів дотримані вимоги цивільного законодавства. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи аргументи, викладені сторонами по справі в судовому засіданні та у заявах по суті справи, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed