Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, [PERSON] служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку у порядку спадкування та зобовязання вчинити певні дії. Мотивуючи позовні вимоги вказує на те, що після смерті батька позивача - [PERSON], який помер 10.04.2010 року, відкрилась спадщина \~ на належне йому\~нерухоме майно, зокрема \~на житловий \~будинок, що знаходиться за адресою: Ужгородський р-н., с. Концово , вул. Миру ( Радянська) , 152 та розташований на земельній ділянці площею 0,25 га., які належали йому, однак право власності на даний житловий будинок за життя не оформив. За життя [PERSON] на випадок своєї смерті зробив заповіт, яким заповів все належне йому майно та майнові права позивачу [PERSON]. Посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем майна померлого батька [PERSON] , спадщину за яким він прийняв , так як був зареєстрований , постійно проживає та проживав на день смерті батька у цьому будинку , на який відсутні правовстановлюючі документи, у звязку з чим нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок , правовстановлюючі документи на будинок відсутні, а оформлення та реєстрація права власності на будинок не можливі, а тому просить суд ухвалити рішення , яким визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] померлого 10.04.2010 року, на житловий будинок та земельну ділянку розміром 0,25 га, що знаходиться за адресою : Закарпатська обл. Ужгородський р-н с. Концово, вул. Миру (Радянська), буд. 152 та зобовязати [PERSON] службу Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області зареєструвати в порядку спадкування за ним право власності на вказаний будинок та земельну ділянку, а також видати свідоцтво про право власності. В судове засідання позивач та його представник не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, згідно поданої представником позивча письмової заяви від 25.05.2016 року просив розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Ужгородського району Закарпатської області в судове засідання не зявився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] служби Ужгородського МРУЮ Закарпатської області в судове засідання не зявився, однак надіслав на адресу суду письмові заперечення, згідно яких просив суд в позові відмовити та розглянути справу у їх відсутності. Крім того, зазначив, що реєстраційна служба ліквідована та припинила своє функціонування з квітня 2015 року. Крім того, вважає, що вказаний позов предявлено до не належного відповідача, а вимоги про зобовязання зареєструвати право власності на майно та видати свідоцтво суперечить чинному законодавству у сфері державної реєстрації прав на майно. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для\~ \~розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, \~\~які беруть участь у справі. Кожна сторона \~\~зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як вбачається з матеріалів справи, \~ згідно погосподарської книги [PERSON] є власником житлового будинку за адресою Ужгородський район, с. Концово, вул. Миру, 152 (Радянська) на земельній ділянці площею 0,25 га, рік побудови орієнтовно 1972, що стверджується довідкою [PERSON] сільської ради №02-24/121 від 14.03.2016 року. Судом встановлено, \~що 10.04.2010 року [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №095957 від 12.04.2010 року виданим\~виконкомом [PERSON] сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, копія якого долучена до матеріалів справи. ( а.с. 11) З довідки виконкому [PERSON] сільської ради №4928 від 27.11.2015 року слідує, що назва вулиці Радянська змінена на назву вулиці Миру номер будинку той самий 152 в с. Концово. За життя [PERSON], [INFO], залишив заповіт посвідчений секретарем Холмківської сільської ради Ужгородського району та зареєстрованого в реєстрі за №81 \~від 07.02.2008 року, відповідно до якого, усе своє майно заповів [PERSON], [INFO]. (а.с. 12) Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є батьком [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження ІІІ-УР №485104 від 19 травня 1961 року, копія якого приєднана до матеріалів справи. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом до складу якої в тому числі входить житловий будинок та земельна ділянка площею 0,25 га, що знаходяться за адресою: Ужгородський р-н., с. Концово, вул. Миру, 152. Враховуючи, що спадщина за померлим [PERSON]В відкрилася у 2010 році, тому до даних правовідносин слід застосовувати норми ЦК України 2004 року. Відповідно до ст. ст. 1217 1219 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обовязків, що нерозривно повязані з особою спадкодавця. Із змісту ст. ст. 1223,1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 1, 5) Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Cудам слід враховувати, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини (п. 3 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Таким чином, аналіз норм права що регламентують порядок оформлення права на спадщину, що відкрилась після 1 січня 2004 року передбачає звернення спадкоємця як за законом так і за заповітом до нотаріуса і видачі ним відповідного свідоцтва. Відповідно до абз. 2-3 п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до п. 3.1 Роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Як встановлено судом, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 03.12.2015 року йому було відмовлено, оскільки спадкоємцем не предявлено правовстановлюючих документів на спадкове майно - житловий будинок №152 в с. Концово, по вул. Миру (колишня Радянська), Ужгородського р-ну. Також з матеріалів справи слідує, що вказаний житловий будинок був збудований у 1957 році, що стверджується технічним паспортом на обєкт нерухомого майна, виготовлений 30.11.2015 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] на замовлення [PERSON] ( а.с. 3-9) Однак на вказаний будинок та земельну ділянку відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01.07.2004 року права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення , або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Таким чином, оскільки спірний будинок було збудовано до 01.07.2004 року, то державна реєстрація прав на нього не була обовязковою, а відтак виникнення права власності на нього не залежить від державної реєстрації. Відповідно до п. 3.1 Роз'яснень, що містяться у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Крім того, порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: - оформлення свідоцтва на право власності на об'єкти, які були закінчені будівництвом після 5 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; - по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Вищевикладене зазначене у листі Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Таким чином, зважаючи на те, що житловий будинок було збудовано у 1957 році на земельній ділянці площею 0,25 га., наявний технічний паспорт на вказаний будинок складений 30.11.2015 року і наявні відомості про власника [PERSON] у записях погосподарських книг, що підтверджуєтся даними довідки [PERSON] сільської ради №02-24/121 від 14.03.2016 року, то такий будинок після смерті [PERSON] входить до складу спадкового майна. Судом встановлено, що в матеріалах справи наявна відмова приватного нотаріуса Ужгородського районного нотаріального округу від 03.12.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 та ст. 392 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. [PERSON] у видачі свідоцтва \~про право на спадщину за заповітом \~відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно, тобто порушено його цивільне право на отримання спадщини, яке згідно до ст.16 ЦК України підлягає судовому захисту шляхом визнання права на спадкове майно, що узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ викладеному у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». У відповідності до\~ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позивачем доведені ті обставини які викладені в позові, а отже він як спадкоємець за заповітом має право на майно померлого батька [PERSON], інших спадкоємців, які б претендували на дане спадкове майно у спадщині немає, приймаючи до уваги, що відповідно до діючого законодавства позивач має право на спадкування за заповітом на майно, яке належало спадкодавцю, через відсутність правовстановлюючих документів позивач позбавлений можливості прийняти спадщину в установленому законом порядку, іншого порядку визнати за ним право власності на спадкове майно законодавством не передбачено, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку, площею, 0,25 га., що розташовані за адресою: Ужгородський р-н , с. Концово, вул. Миру, буд.152 (колишня Радянська). Позовні вимоги позивача в частині зобовязання [PERSON] службу Ужгородського МРУЮ Закарпатської області зареєструвати в порядку спадкування за ним право власності на спадкове майно, а також видати свідоцтво про право власності на спадкове майно , суд вважає передчасними , оскільки позивачем не зазначено обставин та не надано доказів на підтвердження того, що він звертався до реєстраційної служби із такими вимогами, зокрема про здійснення реєстрації права власності на спірне майно та йому в цьому було неправомірно відмовлено, а відтак такі до задоволення не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial