Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту роботи в зоні відчуження Чорнобильської АЕС з тих підстав, що як стверджує він з 19.08.1986 року по 30.03.1989 року працював директором Джулинського комбінату громадського харчування Бершадського районного споживчого товариства (Джулинського КГХ Бершадського РСТ). Після аварії на Чорнобильській АЕС його та ряд інших працівників Джулинського КГХ Бершадського РСТ було відряджено для обслуговування учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобільській АЕС у відділ робітничого постачання управління будівництвом Чорнобильської АЕС м. Чорнобиль терміном на 17 днів в період з 29.07.1987 року по 16.08.1987 року (два дні: 29 липня та 16 серпня 1987 року дорога туди і назад). В період відрядження з 30.07.1987 року по 15.08.1987 року включно він вахтовим методом виконував обовязки завідуючого їдальнею «Черемшина» в вахтовому селищі Зелений Мис Чорнобильського району. У цей період він їздив з вахтового селища [PERSON] у зону відчуження, а саме у відділ робітничого постачання управління будівництвом ЧАЕС у м. Чорнобиль та щоденно працював в м. Чорнобиль не менше 6 годин на добу та, повертаючись назад в [PERSON] продовжував роботу в їдальні не менше 6 годин на добу. Не дивлячись на наявність у нього чорнобильського посвідчення радянського зразка, інші документи, які підтверджують точне його місце перебування та час в зоні відчуження не збереглися, зберігся лише наказ по підприємству про направлення його у відрядження. Просить встановити факт, що в період з 30 липня по 15 серпня 1987 року, він, працюючи в Джулинському комбінаті громадського харчування Бершадського районного споживчого товариства на посаді директора та перебуваючи у відрядженні, працював у зоні відчуження, а саме в населеному пункті Чорнобиль не менше 6 годин щоденно. Заявник [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримують, просять її задовольнити. Представник заінтересованої особи Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької облдержадміністрації [PERSON] в судове засідання не зявилася, надала заяву, в якій заяву [PERSON] не визнає та заперечує щодо її задоволення,оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази з цього приводу. Як вбачається з матеріалів справи, встановлення факту роботи в м. Чорнобиль в період з 30.07.1987 року по 15.08.1987 року необхідне заявнику для встановлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Чинним законодавством встановлено позасудовий порядок вирішення питання визначення відповідного статусу. Громадяни могли приймати участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в населених пунктах, розташованих поза зоною відчуження. В такому випадку відповідний статус їм не надається. Матеріалами справи не підтверджується участь [PERSON] у виконанні робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження в 1987 році. Жоден документ , наданий заявником як доказ, не містить інформації щодо його перебування в зазначений період в м. Чорнобилі. Всі документи абсолютно чітко зазначають про відрядження та перебування [PERSON] саме в вахтовому селищі Зелений Мис Чорнобильського району. [PERSON] заробітна плата не була підвищена за роботу саме у зоні відчуження, а нараховувалась відповідно до дійсних на той час нормативних документів. Що стосується свідків у справі, то жоден з них не має статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, не перебував безпосередньо в м. Чорнобилі, а відповідно їх свідчення про перебування там [PERSON] є безпідставними. Тому просить в задоволенні заяви відмовити. Представник заявника [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що заявник звертався у спосіб, передбачений чинним законодавством з метою отримання статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС до Вінницької обласної державної адміністрації. Він використав можливість позасудового порядку вирішення питання надання йому відповідного статусу. Факт виплати [PERSON] заробітної плати під час відрядження на роботу у зону відчуження в подвійному підвищеному розмірі, з урахуванням премії 60 % за роботу в зоні відчуження і підвищеного до 25 % посадового окладу за роботу в населеному пункті з підвищеною радіоактивністю є незаперечним, оскільки така виплата здійснювалась у чіткій відповідності до діючих на той час нормативних актів: постанови ЦК КПРС, ВР СРСP, KM CPCP, ВЦРПС за № 524-156 від 07.05.1986 року та постанови Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях, Секретаріату ВЦРПC за №153/10-43 від 07.05.1986 року, розпорядження РМ СРСР № 964 від 17.05.1986 року, постанови РМ СРСР і ВЦРПС за № 665-195 від 5.06.1986 року та постанови РМ УРСР і УРРПС за № 207-7 від 10.06.1986 року, постанови РМ УРСР і УРРПС за № 207-7 від 10.06.1986 року, Порядку проведення розрахунку заробітної плати, який указаний в листі Міністерства Праці та Соціальної політики України від 13.04.2001 № 03-3/1652-0.18-2 «Про оплату праці у зоні відчуження ЧАЕС у 1986-1990 p.p. осіб, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища». Заслухавши доводи заявника [PERSON], його представника [PERSON], допитавши свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], перевіривши зібрані по справі докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також і факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. На підставі роз'яснень, які містяться в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суди вправі розглядати справи про встановлення факту, що має юридичне значення, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Згідно ст. 8 ч.1, ст. 129 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 22 ч.3 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ст. 46 ч.1 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 58 ч.1 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ст. 64 Конституції України Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді директора Джулинського комбінату громадського харчування Бершадської райспоживспілки, він був відряджений для обслуговування учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС в вахтове селище [PERSON] Чорнобильського району з 29 липня по 16 серпня 1987 року (наказ № 24/1 від 29.07.1987 року) від Джулинського комбінату громадського харчування Бершадської райспоживспілки, що підтверджується довідками Бершадського РСТ №№ 180, 181 від 17.11.2016 року. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за: 1) пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2) втрату годувальника, якщо його смерть пов'язана з Чорнобильською катастрофою; 3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. На державу покладаються також зобов'язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Згідно ст. 19 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсації та пільги, встановлені в даному розділі, стосуються всіх громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, відповідно до встановлених категорій. Статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 р. № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР, про порядок введення в дію Законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», м. Чорнобиль - входить до переліку населених пунктів, віднесених до зони відчуження. Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 7 травня 1986 року №153/10-43 для працівників, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії в зоні радіоактивного випромінення був встановлений 6-годинний робочий день та 6-денна робоча неділя. Відповідно до абз.4 підп. 1 п. 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10.06.1986 року №207-7 оплата праці працівників підприємств, організацій і установ, відряджених у зону відчуження для виконання робіт, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС в зоні відчуження і запобіганням забрудненню навколишнього середовища, проводилась III, II, І зонах небезпеки у 4-, 3-, 2- кратному розмірах тарифної ставки понад середньомісячну заробітну плату, яка відповідно до чинного законодавства зберігалась за основним місцем роботи. Згідно довідки Бершадського РСТ № 181 від 17.11.2016 року [PERSON] працював на посаді директора Джулинського комбінату громадського харчування Бершадської райспоживспілки і його зарплата за липень 1987 року складала 143,89, за серпень 1987 року 574,60 тодішніх рублів при посадовому окладі 185 рублів. Факт роботи [PERSON] в м. Чорнобиль по 6 годин щоденно протягом відрядження з 30 липня по 15 серпня 1987 року підтверджується наданими в судовому засіданні показаннями свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON], яка, відповідно до посвідчення серії А № 313939, є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від\~17.03.2011 року (остаточне\~17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". На підставі ст.ст. 8, 129 Конституції України, ст. 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ч.2 ст. 256, 259 ЦПК України,

Outcome: approved