Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

В травні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги мотивовано тим, що з 8 грудня 2007 року по липень 2010 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] Від шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. На підставі рішення суду, шлюб між сторонами було розірвано. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені ще в травні 2009 року та з цього часу відповідач почав мешкати окремо. Позивач зазначає, що [PERSON] з власної ініціативи самоусунувався від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавився і не піклувався дитиною, коштів на її утримання не надавав. Сорів щодо місця проживання дитини, у сторін немає. Весь цей час відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з нею та приймати участь в її вихованні. Донька не пам'ятає батька та не має жодних почуттів до нього так, як за всі роки вона його не бачила. [PERSON] також повідомляє, що в 2011 році вона зареєструвала шлюб з [PERSON] та в них народився спільний син [PERSON]. З часу одруження і по теперішній час вона мешкає з чоловіком і двома дітьми у її чотирикімнатній квартирі. [PERSON] став батьком для її доньки [PERSON], піклується про неї, утримує її і виховує як свою рідну доньку. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.02.2015 року прізвище [PERSON] було змінено на [PERSON]. Позивач та її чоловік [PERSON] мають намір забезпечити повноцінний відпочинок її доньки [PERSON] та їх сина [PERSON] за кордоном, з метою підвищення рівня світогляду дітей, покращення стану здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку. Так, [PERSON] має можливість в липні-серпні 2017 року вивезти позивача з дітьми в Туреччину і Грецію на оздоровлення та відпочинок, а в липні-серпні - в Ізраїль, однак відповідач ще з 2015 року не дає згоди на виїзд доньки [PERSON] за кордон без будь-яких пояснень і аргументації. Без нотаріально засвідченого дозволу батька дитини [PERSON], позивач не може оформити та отримати відповідні проїздні документи на дитину [PERSON]. Оскільки [PERSON] на її лист не відповідає, до нотаріуса не з'являється, тому [PERSON] змушена була звернутися до суду з даним позовом для захисту прав та інтересів дитини та просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд та на оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду за межі України до країн Туреччини та Греції на період часу липень-серпень 2017 року строком 2 місяці; в Ізраїль в жовтні-листопаді 2017 року, малолітній [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], який мешкає: [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надавши суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності. На своїх позовних вимогах наполягає, позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву з проханням провести розгляд справи у відсутність відповідача. Також зазначено, що [PERSON] не заперечує у наданні тимчасового дозволу на виїзд доньки за кордон в межах позовних вимог. Також [PERSON] не заперечує проти винесення рішення за його відсутності. В судове засідання представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 03.09.2010 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, 3 вересня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 8). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого повторно 20.03.2015 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 9). Слід зазначити, що прізвище дитини було змінене в зв'язку з повторним одруження позивача. З матеріалів справи також вбачається, що 23 липня 2011 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та в них [INFO] року народився спільний син [PERSON]. Дані факти підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7, 10). Як вбачається з листів [PERSON] від 19.04.2017 року та 03.05.2017 року, остання зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд їх доньки [PERSON] за кордон: в липні-серпні 2017 року до Туреччини та Греції, а в жовтні-листопаді 2016 року до Ізраїля, з метою відпочинку та оздоровлення (а.с. 11, 12). Однак, дані листи були залишені відповідачем без відповіді та задоволення. Частинами 1,2 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 33 Контитуції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року. Згідно ст. 4 вказаного Закону, оформлення проїздного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Також п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року за № 231, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути офотмлено на підставі рішення суду. Як визначено у п. 4 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Стаття 3 Конвенції про права дитини визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину. Приймаючи до уваги, що батько дитини проживає окремо від доньки [PERSON], [PERSON] безпосередньої участі у вихованні доньки не приймає, а також враховуючи інтереси дитини та визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе позов задовольнити та надати дозвід на виїзд її за кордон без згоди та супроводу батька та на офрмлення проїзних документів на право виїзду з України та в'їзду в Україну. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved