Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

В червні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Трушківського старостинського округу № 1 Фурсівської сільської ради про визнання права на спадкове майно, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] народився [INFO] в селі Трушки Білоцерківського району Київської області, де був зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] з 11.10.1985 року по сьогоднішній день. [INFO] у віці 74 років померла мати позивача [PERSON] , в селі Трушки Білоцерківського району Київської області, про що в книзі реєстрації смертей 12 лютого 2012 року був зроблений відповідний актовий запис № 7 Виконавчим комітетом Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно Довідки №331 від 14.02.2012 року, видана Виконкомом Трушківської сільської ради про те, що [PERSON] здійснив поховання матері [PERSON] за власний рахунок та до дня смерті проживав разом з нею та спільно вів господарство. Відповідно до Довідки №151 від 15.02.2016 року, виданої Виконкомом Трушківської сільської ради про те, що згідно облікової інформації, померла [PERSON] , [INFO] , була постійним жителем села Трушки, проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] до дня смерті [INFO] . За вищевказаною адресою на день смерті спадкодавця зареєстровані і проживали: син - [PERSON] , [INFO] . Згідно Інформації №02-25/21 від 01.02.2019 наданої Трушківським старостинським округом №1 Фурсівської сільської ради повідомлено про те, що згідно погосподарського обліку житловий будинок [ADDRESS] перебуває в користуванні [PERSON] , який помер [INFO] . Інформацією щодо права власності на даний житловий будинок Трушківський сільський округ №1 не володіє. Згідно обліку будинкової книги для прописки громадянин с. Трушки, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Трушки Білоцерківського району Київської області з 11.10.1985 року по сьогоднішній день дійсно зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно Відповіді № 02-25-159 від 25.07.2019 року Трушківський старостинський округ №1 Фурсівської сільської ради повідомляє про те, що згідно погосподарського обліку за господарством, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , рахувалася земельна ділянка, орієнтованою площею 0,25 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та земельна ділянка орієнтованою площею 0,47 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства. Дані земельні ділянки не приватизовані. [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28.10.1962 року по день смерті, що підтверджується відміткою в паспорті [PERSON] про сімейний стан та свідоцтвом про шлюб. Згідно Виписки з рішення №145 виконавчого комітету Білоцерківської районної Ради депутатів трудящих від 29 квітня 1971 року про надання дозволів громадянам району на забудову індивідуальної садиби. Розглянувши заяви громадян та рішення виконкомів сільських Рад депутатів трудящих про надання індивідуального будівництва на закріплення за ними садибах було вирішено дозволити забудову індивідуальної садиби наділеної йому рішенням загальних зборів колгоспників ім. Чкалова від 28 січня 1971 року, протокол №5, громадянину [PERSON] с. Трушки за рахунок садиби площею 0,1 га. Будівництво проводити за типовим проектом згідно з планом забудови земельної ділянки рішення Трушківської сільської Ради депутатів трудящих. 06 травня 1971 року Виконавчим комітетом Білоцерківської районної ради депутатів трудящих Київської області було видано Свідоцтво на забудову індивідуальної садиби забудовнику [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на присадибній земельній ділянці розміром 1200 кв.м відведена гр-ну [PERSON] для будівництва індивідуального і жилого будинку і господарчих будівель на землях колгоспу ім. Чкалова на підставі рішення виконавчого комітету Трушківської сільської Ради народних депутатів трудящих від 23 січня 1971 року № 2 і відповідно до виписки з протоколу загальних зборів колгоспників колгоспу від 28 січня 1971 року №5. Свідоцтво на забудову садиби видане на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської районної Ради депутатів трудящих від 29.04.1971р. № 145. 27.11.2007 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області та був зареєстрований в реєстрі за № 219, за яким на випадок своєї смерті зробила відповідне розпорядження, за яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і все те, що їй буде належати за законом на день смерті, заповіла своєму сину [PERSON] . 23 січня 2019 року до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області звернувся позивач із письмовою заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, що залишилось після смерті матері - [PERSON] (1938 року народження), померлої [INFO] . У відповідності до ст. 47 Закону України «Про нотаріат» та п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, які відповідають вимогам чинного законодавства. 23 січня 2019 року приватним нотаріусом районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. була прийнята постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу № 31/02-31, за якої було постановлено відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належить [PERSON] , та у проведенні будь-яких дій, пов`язаних з видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як позивач не мав можливості надати оригінали документів, що підтверджують право власності на житловий будинок [ADDRESS] , так як відповідно до довідки, виданої Комунальним підприємством Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2019 року за № 48, право власності на вищевказаний житловий будинок не зареєстровано. В такому випадку видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом не має можливим. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відтак, в силу вимог ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР [PERSON] вважається такою, що прийняла фактично 1/2 частину спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . За життя, померлий батько, [PERSON] не встиг завершити державну реєстрацію житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами. За життя [PERSON] не завершила процедуру реєстрації житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . А тому син, [PERSON] , враховуючи неможливість в позасудовому порядку захистити свої права та законні інтереси, змушений звернутись до суду щодо визнання за ним право на майно в порядку спадкування за заповітом, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Отже, при спадковій трансмісії відбувається перехід права на прийняття спадщини, оскільки вже закликаний до спадкування спадкоємець набув право спадкування (право прийняти спадщину або відмовитися від її прийняття), але не встиг його реалізувати. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Також відповідно до копії технічного паспорта МБТІ на зазначений житловий будинок, дата його побудови - 1971 рік. Отже, суд може вважати за можливе визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON] , оскільки її право власності на вказаний будинок було оформлено згідно норм діючого на той час законодавства, а відсутність реєстрації за нею права власності на це майно, не позбавляє її спадкоємців можливості успадкувати це майно та оформити право власності на нього. Тому, просив суд визнати за [PERSON] , [INFO] , індивідуальний номер платників податків - [NUMBER] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 99,70 кв.м., житловою площею 68.80 кв.м. по адресі [ADDRESS] ( а. с. 1-6 ). Ухвалою судді від 26 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання на 15 годину 00 хвилин 27 липня 2020 року ( а. с. 44-45 ). Ухвалою суду від 22 вересня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті на 11 годину 00 хвилин 21 жовтня 2020 року ( а. с. 58-59 ). В судове засідання позивач не з`явився, 21.10.2020 року за вх. № 40274 судом отримано заяву від представника позивача - адвоката Степаненко О.М., в якій остання просила суд проводити розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач Фурсівська сільська рада в судове засідання свого представника не направила, 20.07.2020 року за вх. № 27605 судом отримано клопотання про розгляд справи за відсутності представника Фурсівської сільської ради. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в селі Трушки Білоцерківського району Київської області, де був зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] з 11.10.1985 року по сьогоднішній день, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією паспорта з відміткою про місце проживання ( а. с. 8 ). Батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження позивача ( а. с. 10 ). [INFO] у віці 74 років померла мати позивача [PERSON] , в селі Трушки Білоцерківського району Київської області, про що в книзі реєстрації смертей 12 лютого 2012 року був зроблений відповідний актовий запис № 7 Виконавчим комітетом Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] ( а. с. 12 ). Також, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 22 квітня 1997 року Трушківською сільською Радою Білоцерківського району батько позивача [PERSON] помер [INFO] ( а. с. 13 ). Згідно Довідки № 331 від 14.02.2012 року, видана Виконкомом Трушківської сільської ради, [PERSON] здійснив поховання матері [PERSON] за власний рахунок та до дня смерті проживав разом з нею та спільно вів господарство ( а. с. 17 ). Відповідно до Довідки №151 від 15.02.2016 року, виданої Виконкомом Трушківської сільської ради, згідно облікової інформації, померла [PERSON] , [INFO] , була постійним жителем села Трушки, проживала та була зареєстрована в [ADDRESS] до дня смерті [INFO] . За вищевказаною адресою на день смерті спадкодавця зареєстровані і проживали: син - [PERSON] , [INFO] ( а. с. 18 ). Згідно Інформації № 02-25/21 від 01.02.2019 року, наданої Трушківським старостинським округом №1 Фурсівської сільської ради повідомлено про те, що згідно погосподарського обліку житловий будинок [ADDRESS] перебуває в користуванні [PERSON] , який помер [INFO] . Інформацією щодо права власності на даний житловий будинок Трушківський сільський округ №1 не володіє. Згідно обліку будинкової книги для прописки громадянин с. Трушки, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Трушки Білоцерківського району Київської області з 11.10.1985 року по сьогоднішній день дійсно зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 19 ). Згідно Відповіді № 02-25-159 від 25.07.2019 року Трушківський старостинський округ №1 Фурсівської сільської ради, згідно погосподарського обліку за господарством, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , рахувалася земельна ділянка, орієнтованою площею 0,25 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, та земельна ділянка орієнтованою площею 0,47 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства. Дані земельні ділянки не приватизовані ( а. с. 20 ). Встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 28.10.1962 року по день смерті останньої, що підтверджується відміткою в паспорті [PERSON] про сімейний стан та свідоцтвом про шлюб ( а. с. 11, 15-16 ). Згідно Виписки з рішення №145 виконавчого комітету Білоцерківської районної Ради депутатів трудящих від 29 квітня 1971 року про надання дозволів громадянам району на забудову індивідуальної садиби, розглянувши заяви громадян та рішення виконкомів сільських Рад депутатів трудящих про надання індивідуального будівництва на закріплення за ними садибах було вирішено дозволити забудову індивідуальної садиби наділеної йому рішенням загальних зборів колгоспників ім. Чкалова від 28 січня 1971 року, протокол №5, громадянину [PERSON] с. Трушки за рахунок садиби площею 0,1 га. Будівництво проводити за типовим проектом згідно з планом забудови земельної ділянки рішення Трушківської сільської Ради депутатів трудящих ( а. с. 23 ). 06 травня 1971 року Виконавчим комітетом Білоцерківської районної ради депутатів трудящих Київської області було видано Свідоцтво на забудову індивідуальної садиби забудовнику [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на присадибній земельній ділянці розміром 1200 кв.м відведена гр-ну [PERSON] для будівництва індивідуального і жилого будинку і господарчих будівель на землях колгоспу ім. Чкалова на підставі рішення виконавчого комітету Трушківської сільської Ради народних депутатів трудящих від 23 січня 1971 року № 2 і відповідно до виписки з протоколу загальних зборів колгоспників колгоспу від 28 січня 1971 року №5. Свідоцтво на забудову садиби видане на підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської районної Ради депутатів трудящих від 29.04.1971р. № 145 ( а. с. 24, 25-26 ). 08 січня 2019 року було виготовлено КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок [ADDRESS] ( а. с. 27-31 ). 27.11.2007 року [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений секретарем виконкому Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області та був зареєстрований в реєстрі за № 219, за яким на випадок смерті остання зробила відповідне розпорядження, за яким все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і все те, що їй буде належати за законом на день смерті, заповіла своєму сину [PERSON] ( а. с. 21 ). 23 січня 2019 року до приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області звернувся позивач із письмовою заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, що залишилось після смерті матері - [PERSON] (1938 року народження), померлої [INFO] . 23 січня 2019 року приватним нотаріусом районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. була прийнята постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу № 31/02-31, за якої було постановлено відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належить [PERSON] , та у проведенні будь-яких дій, пов`язаних з видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як позивач не мав можливості надати оригінали документів, що підтверджують право власності на житловий будинок [ADDRESS] , так як відповідно до довідки, виданої Комунальним підприємством Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2019 року за № 48, право власності на вищевказаний житловий будинок не зареєстровано. В такому випадку видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом не має можливим ( а. с. 14 ). Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач вважає, що суд може визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] після смерті [PERSON] , оскільки її право власності на вказаний будинок було оформлено згідно норм діючого на той час законодавства, а відсутність реєстрації за нею права власності на це майно, не позбавляє її спадкоємців можливості успадкувати це майно та оформити право власності на нього. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У силу ст. ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Отже, постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу № 31/02-31, за якої було постановлено відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що належить [PERSON] , та у проведенні будь-яких дій, пов`язаних з видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом, так як позивач не мав можливості надати оригінали документів, що підтверджують право власності на житловий будинок [ADDRESS] , так як відповідно до довідки, виданої Комунальним підприємством Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» 11 січня 2019 року за № 48, право власності на вищевказаний житловий будинок не зареєстровано. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (п.3.3) зазначається, що найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 1 липня 2004 року прийнято Закон України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі - Закон № 1952-ІV). Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про внесення права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно частини 3 статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 цього Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селещах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно до копії технічного паспорту МБТІ на вищевказаний житловий будинок, дата його побудови - 1971 рік. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України ( в редакції 1963 року ) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відтак, в силу вимог ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР [PERSON] вважається такою, що прийняла фактично 1/2 частину спадщини після смерті чоловіка [PERSON] . Встановлено, що за життя, померлий [PERSON] , а в подальшому померла [PERSON] не встигли завершити державну реєстрацію житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Отже, при спадковій трансмісії відбувається перехід права на прийняття спадщини, оскільки вже закликаний до спадкування спадкоємець набув право спадкування (право прийняти спадщину або відмовитися від її прийняття), але не встиг його реалізувати. В ухвалі ВССУ від 19 жовтня 2017 року, останній роз`яснював та виходив з того, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття самим спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку, адже відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, відсутність реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, а також відсутність свідоцтва про права власності на спадкове майно після смерті [PERSON] не є перешкодою для реалізації [PERSON] права на прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права. Зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 523/352\\16-ц. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач, як спадкоємець [PERSON] , який прийняв спадщину, однак не має можливості отримати свідоцтво про право власності, вірний обрав спосіб захисту свого порушеного права, тому вимоги позивача є цілком обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення. У відповідності до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду віднести за рахунок позивача. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved