Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

[PERSON], інтереси якої представляє [PERSON], в березні 2014 року звернулася в суд з позовом до [PERSON] та ПАТ "Універсал Банк" про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг № BL232 від 28 вересня 2007 року, визнання припиненим договору поруки № BL232-П1 від 28 вересня 2007 року та визнання недійсними додаткових угод № 1 від 22 квітня 2009 року, № 2 від 26 лютого 2010 року до договору поруки № BL232-П1 від 28 вересня 2007 року. Ухвалою суду від 30 травня 2014 року позовну вимогу про визнання недійсним генерального договору про надання кредитних послуг № BL232 від 28 вересня 2007 року за заявою позивача було залишено без розгляду. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.08.2014р., залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.10.2014р. позов задоволено, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.12.2014р. рішення Івано-Франківського міського суду від 11.08.2014р., ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.10.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в позовній заяві та в письмових поясненнях які ним долучались до справи. Просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні вимоги позову визнали, не заперечували проти задоволення позову. Представник відповідача ПАТ "Універсал Банк" позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити з мотивів викладених в письмових запереченнях та поясненнях. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. 28 вересня 2007 року між ВАТ "Універсал Банк" (правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк") та відповідачем [PERSON] укладено Генеральний договір про надання кредитних послуг №BL232 (а.с.13-16 т.1). Відповідно до п. 1.1, 1.2.1 Генерального договору Банк зобов'язується надавати Позичальнику кредитні послуги у валютах вказаних в договорі, в рамках ліміту, встановленого в базовій валюті, що дорівнює 655 000 доларів США, у порядку та на умовах, зазначених у цьому договорі, а саме строком погашення до 01.09.2027р. 28 вересня 2007 року між відповідачем ПАТ "Універсал Банк" та відповідачем [PERSON] укладено додаткову угоду №BL232-К/1 до генерального договору №BL232 (а.с.21 т.1), в якій встановлено розмір відсотків за користування кредитом - 11,55 % річних (п.3.1). 22.04.2009р. між цими ж сторонами було укладено додаткову угоду №1 до Генерального договору (а.с.17-20 т.1), де визнано фактичну заборгованість, строкову заборгованість позичальника, а також в п.1.3.2.1 визначена процентна ставка: з 22.04.09р. по 31.03.2010р. - 3.05% річних, з 01.04.2010р. по 31.03.2015р. - 15.59% річних, з 01.04.2015р. - 13.5% річних. Окрім того, п.1.3.2.2 передбачено, що якщо [PERSON] до 22.10.2009р. не оформить Договір іпотеки нерухомого майна в забезпечення кредитних зобов'язань, то з 22.04.2009 року застосовується процентна ставка - 13.5% річних. Також п.1.3.2.3 передбачено що в разі виникнення заборгованості позичальника в період з 01.05.2009р. по 01.04.2010 р., то п.1.3.2.1 втрачає чинність і застосовуватиметься процентна ставка - 13.5% річних. При цьому п.1.3.2.4 та п.2.1 передбачав відповідальність за прострочення термінів сплати процентів, в т.ч. можливість застосування з 01.05.2010р. 27% річних. В забезпечення виконання забов'язань за Генеральним договором та додатковою угодою до нього, 28 вересня 2007 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ "Універсал Банк" було укладено договір поруки № BL232-П1 (а.с.24-25 т.1). Поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов Генерального договору та додаткової угоди від 28.09.2007р., в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (п.1.1), поручитель погодився з розміром процентної ставки - 11.5% за користування кредитом без порушення термінів сплати платежів, інших умов договору. Відповідно до п. 2.1 договору поруки, кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. 22 квітня 2009 року та 26 лютого 2010 року між поручителем [PERSON] та відповідачем ПАТ "Універсал Банк" було укладено було укладено додаткові угоди № 1 та відповідно № 2 до договору поруки від 28 вересня 2007 року (а.с.26-27, 28 т.1). Змінами від 22.04.2009р. до договору поруки обумовлено: фактичну заборгованість, строкову заборгованість позичальника, а також в п.1.2.3.2 визначена процентна ставка: з 22.04.09р. по 31.03.2010р. - 3.05% річних, з 01.04.2010р. по 31.03.2015р. - 15.59% річних, з 01.04.2015р. - 13.5% річних. Також п.1.2.3.2.2 передбачено що в разі виникнення заборгованості позичальника в період з 01.05.2009р. по 01.04.2010 р., то п.1.2.3.2.1 втрачає чинність і застосовуватиметься процентна ставка - 13.5% річних. При цьому п.1.2.3.3.2 та п.2.1 передбачав відповідальність за прострочення термінів сплати процентів, в т.ч. можливість застосування з 01.05.2010р. - 27% річних. Отже, як встановлено судом, додатковою угодою №1 до Генерального договору від 22.04.2009р. п.2.1 застосування процентної ставки з 26.08.2008р. по 21.04.2009р. в розмірі 13.5% було без згоди поручителя, які нараховувались до укладення з поручителем додаткової угоди 22.04.2009р. Таким чином Банк визнав, що з 26 серпня 2008 року було піднято відсоткову ставку з 11,5 % річних до 13,5 % річних без згоди на це поручителя, а додатковою угодою № 1 вже від 22 квітня 2009 року цей факт було оформлено письмовим договором між бюанком і поручителем, хоча як зазначалось вище поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов Генерального договору та додаткової угоди від 28.09.2007р., в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (п.1.1 договору поруки). Хоча є суперечливість в умовах договору поруки в розумінні п.1.1 та 2.1, так як одночасно сторони домовилися, що Банк не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Основного договору, та одночасне взяття зобов'язань поручителя, що можуть виникнути в майбутньому, суд враховує добровільність укладення додаткових угод поручителем та виявлену згоду щодо збільшення такої відповідальності щодо фінансової поруки, а отже і неприпинення договірних відносин. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 11 березня 2011 року ПАТ "Універсал Банк" звернувся до суду з позовом до [PERSON], як поручителя, про стягнення заборгованості за Генеральним договором про надання кредитних послуг №ВL232 та Додатковою угодою №ВL232-К/1 від 28 вересня 2007 року в межах Генерального договору по кредитними договорами, рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.03.2012р. рішення Тисменицького районного суду від 30.12.2011р. скасовано, та задоволено позов ПАТ "Універсал Банк" до [PERSON], [PERSON], стягнуто солідарно з відповідачів 691864.34 доларів США, що еквівалентно 5 514 850.64грн., та стягнуто судові витрати (а.с.48-52 т.1). При цьому, судом не могли не встановлюватись обставини щодо правомірності укладення договорів та їх дія в т.ч. поруки, та дослідження відповідальності поручителя перед кредитором в порядку ст..553 ЦК України при цьому, що в судових засіданнях брав участь представник позивача і поручителя. Дане рішення суду було предметом розгляду касаційною інстанцією, та ухвалою ВССУ від 21.09.2012р. касаційну скаргу [PERSON] та [PERSON] відхилено (а.с.53-54 т.1). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому, слід також зазначити що згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачено, що припинення договору поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням, строків їх виплати, тощо, без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки. А тому, [PERSON] не погоджуючись з умовами додаткового договору та на підставі ст..559 ЦК, звернулася до суду з позовом 14.03.2014р. про визнання поруки припиненою, а додаткові угоди недійсні. Враховуючи, що ПАТ "Універсал Банк" не визнав право [PERSON] на припинення зобов'язання за договором поруки №ВL232-П1 від 28 вересня 2007 року, передбаченого ч. 1 ст.559 ЦК України, то позивач змушений був подати позов про захист свого невизнаного права - визнання поруки припиненою на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, як вказав представник позивача. Як вже встановлено судом, через певний період - 22 квітня 2009 року, з моменту збільшення відсоткової ставки за кредитним договором з позичальником з 26 серпня 2008 року, між поручителем та відповідачем ПАТ "Універсал Банк" було укладено додаткові угоди №1 та №2 відповідно до договору поруки №ВL232-П1 від 28 вересня 2007 року, якими погоджено сторонами внесення змін до договору поруки на тих умовах, що підписали сторони, та як наслідок погодження поручителя на збільшення відповідальності за укладеною порукою. Тому, про порушене право позивача (збільшення відсоткової ставки без її згоди), їй стало відомо в момент підписання нею добровільно додаткових угод, при чому, вона вправі була і не підписувати такі угоди, обґрунтувавши відмову. Тому, суд прийшов до висновку, що порука не є припиненою в розумінні ст..559 ЦК України, оскільки поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за невиконання позичальником умов Генерального договору та додаткової угоди від 28.09.2007р., в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (п.1.1 договору поруки), а пізніше підписав добровільно зміни до договору поруки, не оспорювавши ці зміни до договору поруки під час слухання справи судом в 2011 році, який також досліджував договірні відносини з поручителем, та подавши позов про припинення поруки тільки в 2014 році. Враховуючи це, суд вважає вимоги позивача про припинення поруки необґрунтованими та недоведеними суду. Представник ПАТ "Універсал Банк" подаючи заперечення 18.04.2014р. (а.с.42-47 т.1) просив застосувати суд позовну давність, яка встановлена ст.257 ЦК України в три роки, та вимогу про визнання поруки припиненою, визнання недійсними додаткових угод залишити без задоволення за строком пропуску такої давності. Щодо цього суд, з врахуванням висновку про що зазначено вище щодо недоведеності вимог в частині припинення поруки, зазначає наступне. За умовами ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Також, згідно ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Додаткові угоди до договору поруки укладені з [PERSON] 22 квітня 2009 року та 26 лютого 2010 року. Обгрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, представник позивача та представник відповідача 1 [PERSON], зазначив, що додаткові угоди є недійсними, оскільки не спрямовані на реальне настання наслідків, тобто порука згідно закону автоматично була припиненою, підписуючи зміни до договору поруки, поручитель не звернула увагу на умови договору, підписала їх механічно так як не володіє правовими знаннями. Щодо пропущення строку давності, представник позивача зазначив, що цей строк відраховується не з дати укладення оспорюваних угод, а з дати звернення банку до суду 11.03.2011 року. Такі доводи відхиляються судом, оскільки щодо вимоги про визнання недійсними додаткових угод №1 від 22.04.2009 року та №2 від 26.02.2010 року, позовна давність відраховується з часу укладення таких угод, а не з часу звернення кредитором до боржників в судовому порядку. Так, поручитель дізналася про порушене право шляхом укладення угод в час їх укладення, тобто з 22.04.2009 року (саме даною угодою підписано основне збільшення відсоткової ставки що потягло збільшення відповідальності поручителя), строк давності- по 22.04.2012 року, а угоди №2 - по 26.02.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно частини четвертої ст.267 ЦК України, сплив позовної давності є підставою відмови в задоволенні позову; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони спору. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18.12.2009р. №14, встановивши що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звідси вбачається, що суд має встановити першочергово підставність чи безпідставність позовних вимог, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності, а у випадку недоведеності позову суд повинен відмовити у його задоволенні саме з цих підстав, і не застосовує наслідки пропуску позовної давності. А тому, в частині визнання недійсними угод до договору поруки, слід також відмовити за недоведеністю, а не за пропущеними строками позовної давністі, оскільки не заслуговують увагу доводи про відсутність правової освіти та технічного підписання додаткових угод, а також що такі угоди не спрямовані на реальне настання наслідків. Добровільність укладення правочину свідчить про узгодження сторонами умов таких правочинів. Сторона позивача не обґрунтовувала та не доводила інших підстав недійсності, як наприклад обман чи помилка, а тільки щодо відсутності реального настання наслідків, що не підтверджено спірними правовідносинами. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 16, 203, 215, 559 Цивільного Кодексу України,

Outcome: dismissed