Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, до [PERSON], [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на нерухоме майно. Позов мотивовано тим, що 20 грудня 1996 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON]. В червні 2017 року [PERSON] звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом про розірвання шлюбу. Ознайомившись зі змістом позовної заяви позивач вважає за необхідне звернутись до суду з даним позовом з метою відновлення своїх порушених майнових прав. Так, під час шлюбу і спільного проживання, подружжям був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS]. За вказаний будинок позивач сплатив власнику будинку [PERSON] 20 000,00 грн. Остання є матір'ю [PERSON]. 7 жовтня 2000 року між сторонами було укладено не договір купівлі-продажу, про який домовлялись з позивачем, а був оформлений договір дарування. Відповідно до умов даного договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй цілий житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] стала одноосібним власником зазначеного будинку. На думку позивача даний договір є удаваним, так як був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (договір купівлі-продажу). В результаті цього, придбане майно повинно бути розділене між позивачем та відповідачем [PERSON] як спільна сумісна власність подружжя. Враховуючи вищевказане, [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить: -визнати удаваним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 7 жовтня 2000 року, який розташований по [ADDRESS], нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Соколовою М.П. серія АВН № 428617 і зареєстрованого в реєстрі за № 9628 та застосувати до нього правила договору купівлі-продажу; -провести розподіл майна подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті відповідачем [PERSON] було подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 45-46), яка мотивована тим, що позивач та [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1996 року по 19 червня 2017 року і позивачу було відомо про існування договору дарування будинку. Проте, лише 18 липня 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Строк позовної давності становить три роки. Тому просить застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. У позові [PERSON], до [PERSON], [PERSON] відмовити. В зв'язку з надходженням даної заяви, представником позивача згодом була подана заява про поновлення строку позовної давності (а.с. 96-97), яка обґрунтована тим, що позивач, як чоловік, довіряв своїй дружині, не вбачав потреби для перевірки документів, а тому вважав, що придбаний будинок є спільним майном подружжя. Даного факту також не заперечує [PERSON] За будинок [ADDRESS], позивач сплатив власнику даного домоволодіння [PERSON] 20 000,00 грн., що підтверджується розпискою від 06.10.2000р. Разом з тим, власник житлового будинку з господарськими будівлями 7 жовтня 2000 року уклала не договір купівлі-продажу, про який домовлялись з позивачем, а договір дарування. Під час укладення договору дарування, яке відбулося в конторі нотаріуса, позивача не було. Після укладення договору, один примірник був наданий саме обдарованій. Доказів того, що один примірник був у володінні позивача, відсутні. Таким чином, позивач довіряв своїх дружині і не знав про укладення саме договору дарування будинку, та був впевнений в його купівлі. З огляду на вищевказане, представник позивача просить визнати поважними причини пропущення [PERSON] строку позовної давності і поновити строк позовної давності для захисту права звернення до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину удаваним, застосування до нього правил договору купівлі-продажу та визнання права на ? частку спірного домоволодіння. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] було подано суду відзив на позовну заяву (а.с. 84-87). Зі змісту відзиву вбачається, що позовні вимоги [PERSON] не визнають в повному обсязі та заперечують проти їх задоволення з наступних підстав. Сторонами удаваного правочину і правочину, що насправді вчинено, мають бути одні й ті ж особи. Однак, позивач намагається довести недійсність договору дарування тим, що ним, тобто іншою особою, відмінною від сторін даного правочину, ніби то було передано грошові кошти одній із сторін цього договору. Таким чином, позовні вимоги про визнання договору дарування удаваним ґрунтується на перекручуванні норми статті 235 ЦК України, щодо самого поняття удаваного правочину, а отже не можуть бути задоволені. Представник звертає увагу, що обов'язковою умовою для визнання договору удаваним є усвідомлення сторонами на момент вчинення правочину тих обставин, що цей правочин укладається з метою приховати інший та між сторонами вчиняється інший правочин. Також позивачем не обґрунтовано і не доведено, що саме [PERSON], як обдарована, на момент вчинення правочину дарування вважала його удаваним. З пояснень і заперечень в судовому засіданні чітко вбачається, що і в момент укладення договору дарування, і після цього [PERSON] не сумнівалась в укладенні нею саме договору дарування зі своєю матір'ю, а про розписку вона дізналася вже безпосередньо під час даного судового розгляду. Більш того, волевиявлення сторін перевірялось і приватним нотаріусом при посвідченні договору. Таким чином, воля [PERSON] була спрямована на досягнені правових наслідків договору дарування. Для визнання правочину удаваним, необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. В свою чергу, в даній справі не вбачається умислу всіх сторін договору дарування на укладення договору купівлі-продажу, а отже і відсутні правові підстави для того, щоб вважати договір дарування удаваним. Щодо наявності розписки, то вона передує укладенню договору дарування, а тому не може розглядатись як доказ виконання ним грошового зобов'язання за договором купівлі-продажу. Відносно вимоги про визнання права власності позивача на ? частину домоволодіння, то згідно законодавства України майно одержане подружжям під час шлюбу в дар є власністю кожного з них. Оскільки позовні вимоги про визнання договору дарування не підлягають задоволенню, то і не є законною та обґрунтованою вимога про визнання за позивачем права власності на ? частину житлового будинку. На підстав викладеного, представник відповідача вважає необґрунтованими та безпідставними вимоги, а тому просить суд відмовити в задоволенні цього позову. Ухвалою суду від 29 серпня 2017 року заяву [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, задоволено та забезпечено позов у цивільній справі № 127/15496/17 за позовом [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, до [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на нерухоме майно, шляхом накладення арешту на будинок [ADDRESS] (а.с. 33-35). В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили поновити строк позовної давності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на обставини викладені у відзиву. Просили застосувати строк позовної давності та відмовити [PERSON] в задоволенні його позову. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнала та пояснила, що нею було укладено договір дарування житлового будинку, оскільки він коштував дешевше ніж договір купівлі-продажу. Грошошві кошти у позивача вона дійсно взяла з метою передачі права власності на житловий будинок їм. Яким чином буде здійснюватися переоформлення будинку, вона з позивачем не погоджувала. Вислухавши пояснення позивача, його представника [PERSON], відповідача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 19 червня 2017 року [PERSON] було подано до Вінницького міського суду Вінницької області позовну заяву до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с. 7-8). Зі змісту даного позову вбачається, що 20 грудня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що зареєстрований у Широкогребельській сільській раді народних депутатів Вінницького району Вінницької області. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей. Суд звертає увагу, що однією з вимог даного позову є зобов'язання відповідача повернути[PERSON] документи на право власності її будинком, а саме договір дарування, який було вкрадено в неї після чергового сімейного непорозуміння. В судовому засіданні представником позивача було зазначено, що шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 4 жовтня 2017 року. З наявної в матеріалах справи розписки, встановлено, що [PERSON] 6 жовтня 2000 року в рахунок продажу будинку за адресою: [ADDRESS], отримала кошти у розмірі 20 000,00 грн. від [PERSON] особисто (а.с. 9). Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що 7 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування серія АВН № 428617, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Соколовою М.П. і зареєстрованого в реєстрі за № 9628 (а.с. 10). Відповідно до умов договору, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар цілий житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в [ADDRESS]. Дар сторони оцінили в сумі за інвентаризаційною оцінкою. Інвентаризаційна дійсна вартість відчужуваного будинку становить 29 738 грн. Звертаю увагу, що [PERSON] та [PERSON] на час укладення вищевказаного договору проживали однією сім'єю в фактичних шлюбних відносинах. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Вищевказаний договір, на думку позивача, є удаваним, оскільки ним було передано дарувальнику 20 000,00 грн. в рахунок купівлі будинку за адресою: [ADDRESS]. Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Судом не вбачається з матеріалів справи, що оспорюваний правочин був вчинений сторонами умисно для приховання іншого правочину. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона усвідомлювала, який саме укладає правочин. Остання обрала договір дарування, оскільки він був дешевший порівняно із договором купівлі-продажу, а також, щоб її дитину чоловік не вигнав з хати. [PERSON] враховувала, що у [PERSON] це був вже другий шлюб та в разі розірвання шлюбу, остання не залишилась без житла. Аналізуючи пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що на час укладення договору між відповідачами були чудові стосунки, проте наразі вони значно погіршились, в зв'язку з не одобренням [PERSON] способу життя її доньки, тому вона вирішила захищати права позивача. Також, суд звертає увагу, що особисто позивачем було передано кошти в рахунок купівлі будинку, однак договір він так і не уклав про купівлю-продаж. В судовому засіданні позивач пояснив, що він був зайнятий, а також в нього не було потреби в оформленні договору купівлі-продажу, тому за весь цей час він вжив дій, щоб укласти договір купівлі-продажу житлового будинку. Звертаю увагу, що протягом 17 років позивач не знайшов часу для укладення договору. На думку суду, так як позивачем було передано кошти, то він мав би бути стороною договору купівлі-продажу. Також, в судовому засіданні позивач пояснив, що він був впевнений в тому, що було оформлено договір купівлі-продажу, а не дарування. Таким чином, аналізуючи пояснення позивача, суд приходить до переконання, що вони є суперечливими, так як останній зазначає, що весь цей час він був зайнятий, тому не укладав договір, разом з тим, він був впевнений, що договір вже оформлений. Разом з тим, позивач передав власнику будинку 20 000 грн., проте умовами договору дарування визначено оціночну вартість будинку 29 738 грн., тобто суми різняться. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] подала суду заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Заява мотивована тим, що позивачу було відомо про існування договору дарування будинку. В зв'язку з надходженням даної заяви від відповідача, суд вирішує питання про доцільність застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Так, матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.12.1996 року по 2017 рік. Під час шлюбу [PERSON] було прийнято в дар спірний будинок, що підтверджується договором дарування. Оспорюваний договір було укладено 7 жовтня 2000 року, тобто через 3 роки 9 місяців після реєстрації шлюбу. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/91, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). До спірних правовідносин, які виникли між сторонами застосовується загальна позовна давність. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зі змісту позовної заяви [PERSON] про розірвання шлюбу вбачається, що [PERSON] було відомо про існування договору дарування, оскільки позивачем заявлено вимогу про повернення їй документів на право власності житлового будинку, а саме договору дарування, який було вкрадено в неї після чергового сімейного непорозуміння (а.с. 7-8). На думку суду, дана вимога не могла бути надуманою, оскільки [PERSON] звернувся в суд з даним позовом лише 19.07.2017 року, тобто після подачі позовної заяви про розірвання шлюбу. Матеріалами справи встановлено, що позивач та [PERSON] перебували в шлюбі 19 років. Оспорюваний договір було укладено в перші роки шлюбу (через 3 роки), коли у сторін вже народився син. Згодом в 2001 році в них народилася донька. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що подружжя планувало продовжувати шлюбні стосунки. В зв'язку з народженням дітей, приходжу до переконання, що між подружжям були приязні, довірливі стосунки, оскільки вони будували своє майбутнє спільно. Таким чином, суд критично ставиться до твердження позивача, що йому не було відомо про укладення договору дарування. Оскільки [PERSON] та [PERSON] проживали разом, вели спільне господарство, вважаю, що у позивача була можливість ознайомитись із оспорюваним договором. Доказів того, що [PERSON] дружина чинила перешкоди в ознайомлені з договором, укладеним між його дружиною і [PERSON], суду не надано. Як і доказів того, що від нього приховували даний договір. Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Щодо твердження позивача відносно того, що він довіряв своїй дружині, тому не вбачав потреби у перевірці документів, судом не приймається до уваги, з наступних підстав. Саме на позивача покладено обов'язок слідкувати за дотриманням його прав, тому він мав би перевірити факт укладення договору дарування. Довіритись своїй дружині, це був обдуманий вчинок позивача, тобто він мав усвідомлювати їх наслідки. Крім того, [PERSON] передавши кошти в рахунок продажу спірного будинку, мав би бути зацікавленим у перевірці факту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. При цьому, суд звертає увагу, що позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що йому було відомо про те, що він не є покупцем у договорі. З огляду на дані пояснення, суд приходить до висновку, що позивачу було відомо, що договір укладався з його дружиною. Також позивачем не доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. В судовому засіданні позивач пояснив, що він за 17 років так і не бачив документи відносно права власності на житловий будинок, проте жодних причин цього, суду не зазначив. Крім того, позивачем ні в позовній заяв, ні в заяві про поновлення строку позовної давності не зазначено дати, з якої йому стало відомо про укладення саме договору дарування замість договору купівлі-продажу. Разом з тим, суд звертає увагу, що позов про розірвання шлюбу був поданий 19.06.2017 року, а позов [PERSON] - 19.07.2017 року, тобто через місяць. Аналізуючи дану обставину, суд приходить до висновку, що [PERSON] було подано свій позов через місяць після позову про розірвання шлюбу, тобто останній усвідомив наслідки укладення договору дарування і вирішив його оскаржити (з метою поділу житлового будинку як спільно нажитого майна подружжя), посилаючись на удаваність правочину. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Початком перебігу строку позовної давності у даному спорі є наступний після 7 жовтня 2000 року день, а закінченням трьохрічного строку позовної давності є 8 жовтня 2003 року. Разом з тим, з даним позовом позивач звернувся до суду у липні 2017 року, а належних доказів, що підтверджують поважність пропуску строку позовної давності не навів. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки [PERSON] було пропущено строк звернення до суду, то суд вважає за неможливе задовольнити позовні вимоги. Так як вимога про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами є похідною від вимоги про визнання договору удаваним, то вона також задоволенню не підлягає. Необхідно також звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору удаваним та визнання права власності на нерухоме майно задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed