Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

15 жовтня 2020 року Вознесенська районна державна адміністрація Миколаївської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо премета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що дитина відповідача [PERSON] перебуває на обліку служби у справах дітей як дитина, залишена без батьківського піклування. Його мати [PERSON] тяжко хворіє. Його батько - відповідач [PERSON] пішов з сім`ї ще до народження сина, і ніколи з ним не спілкувався. Вважає, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до свого неповнолітнього сина, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. В судовому засіданні представник позивача Костенко О.О. позов підтримала, вказала, що [PERSON] як батько дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини: не піклується про його фізичний, духовний і моральний розвиток, не утримує його, і не цікавиться його долею. Крім того, повідомила, що матір дитини - [PERSON] померла [INFO] . В суде засідання представник Служби у справах дітей Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду 28.12.2020 року надав заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] в судові засідання: 10.12.2020 року та 28.12.2020 року не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на веб-сторінці суду. Також викликався судовими повістками за зареєстрованим місцем проживання (конверти повернулися з відміткою "адресат відсутній"), та за фактичним місцем проживання (конверти повернулися з відміткою "неможливо прийняти відправлення на непідконтрольні території"). Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не повідомив суд про причини неявки в судові засідання, відзиву на позовну заяву не подав, та те, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, то суд вважає за необхідне розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши вступне слово представника позивача Костенко О.О. , дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] є батьком неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Дитина відповідача перебуває на обліку Служби в справах дітей Вознесенської РДА як дитина, яка залишилася без батьківського піклування, що підтверджується наказом служби №50 від 29.09.2020 року. Матір дитини [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 17 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пункт 16 вказаної Постанови передбачає, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошено, що кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Справи щодо батьківських прав неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. При розгляді справи «Савіни проти України» (CASE OF SAVINY v. UKRAINE) №39948/06, п. 49-50) Європейський суд з прав людини наголосив на такому. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], №№ 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про позбавлення батьківських прав може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (Havelka and Others v. the Czech Republic), № 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії» (K. A. v. Finland), № 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Аналіз зазначених положень закону, прецедентної практики Європейського суду з прав людини дає можливість зробити висновок, що підставою позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї обстановки, коли батьки внаслідок свідомої, винної поведінки не виконують своїх обов`язків щодо виховання, утримання, розвитку дітей, їх навчання та лікування і коли таку ситуацію неможливо виправити іншими заходами. Відповідач [PERSON] пішов з сім`ї ще до народження сина, і ніколи з ним не спілкувався. 04 вересня 2020 року директор Вознесенського районного центру соціальних служб Олена Лукова повідомила службу в справах дітей Вознесенської РДА про те, що сім`я [PERSON] перебуває в складних життєвих обставинах. [PERSON] після перенесеного повторного інсульту лікується в м. Одеса, а її син [PERSON] пройшов лікування в інфекційному відділенні КП "КНП Вознесенської багатопрофільної лікарні", після чого за направленням дитячого лікаря-психіатра [PERSON] був перенаправлений до Миколаївської обласної психіатричної лікарні. Відповідно до відповіді державного виконавця Сніжани Килевник від 25.09.2020 року на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від всіх видів його доходу. Заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.09.2020 року становить 67712,75 грн. 19 травня 2020 року [PERSON] оголошувався судом в розшук як боржник. За повідомленням начальника Веселинівського відділення поліції Володимира Кузнєцова місцезнаходження [PERSON] було встановлено за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до медичного висновку №340 неповнолітній [PERSON] має діагноз "дитячий аутизм з квазіпсихічними епізодами", потребує постійного догляду та прийому ліків. Однак, відповідач не цікавиться здоров`ям свого сина. Відповідно до характеристики Вознесенської районної вечірньої загальноосвітньої школи від 07.10.2020 року [PERSON] виховує одна матір, яка часто хворіє і має інвалідність. Батько - [PERSON] у навчанні, утриманні та вихованні сина участі взагалі не приймає. З висновку Вознесенської районної державної адміністрації №625/02.02-13 від 08.10.2020 року (а.с. 21-22) про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина вбачається, що [PERSON] з народження сина не виконує своїх батьківських обов`язків, у навчанні, утриманні та вихованні сина участі не приймав та не приймає, а тому Вознесенська райдержадміністрація дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] . Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає доведеним, що відповідач [PERSON] з моменту народження свого сина ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не цікавиться життям дитини. За таких обставин, суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази, в їх сукупності та взаємозв`язку, вважає за можливе позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина - [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2102,00 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved