Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом [PERSON] за участі третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: органу опіки та піклування Ямпільської РДА Вінницької області, органу опіки та піклування Вінницької міської ради про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивувала тим, що 14.11.2013 року відділом ДРАЦС РС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] рок народження. Оскільки сімейні стосунки між сторонами були припиненні, вони розлучились, про що свідчить рішення Ямпільського районного суду від 12.05.2016 року. Фактично шлюбні стосунки було припинено з лютого 2016 року, з тих пір сторони проживають окремо, син [PERSON] проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. Спорів стосовно місця проживання дитини не було, оскільки відповідач в лютому 2016 року зібрав свої речі і пішов. Весь цей час відповідач життям сина не цікавився, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні. [PERSON] ходить до дошкільного навчального закладу № 1 «Пролісок» в м. Ямпіль Вінницької області, про відповідача не згадує та ним не цікавиться, оскільки за всі ці роки він його не навідував та нічим не допомагав. Позивачка разом з сином проживають у будинку ї батьків, синові забезпеченні гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачкою, сином та її батьками склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини його повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Позивачка сина регулярно обстежує у Ямпільській ЦРЛ, вчасно проведенні профілактичні щеплення. Стан здоров'я дитини задовільний, нагляд за станом здоров'я сина з моменту його народження і по сьогоднішній день здійснює позивачка, відповідач участі в цій сфері життя дитини не приймав. Просила суд позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно його сина [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, щодо позовних вимог заперечував, обіцяв підтримувати зв'язок з сином і допомагати йому як батько. Представник третьої особи органу опіки та піклування Ямпільської РДА Вінницької області в судове засідання не з'явалась надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, а також висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON]. Представник третьої особи органу опіки та піклування Вінницької міської ради в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при вирішенні справи просила суд враховувати висновок органу опіки та піклування Ямпільської РДА Вінницької області. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 14.11.2013 року відділом ДРАЦС РС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] Оскільки сімейні стосунки між сторонами були припиненні, вони розлучились, про що свідчить рішення Ямпільського районного суду від 12.05.2016 року (а.с.6). Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] рок народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до довідки № 31 від 03.08.2017 року ДНЗ №1 «Пролісок», на час перебування [PERSON], [INFO] в дитячому садку, з 2015 року по 2017 рік, батько дитини [PERSON] не приймав участі в його вихованні. Не приводив та не забирав дитину з дитячого садка, не відвідував святкові заходи та батьківські збори (а.с.11). Відповідно до акту № 707 від 08.08.2017 року, [PERSON] самостійно виховує сина [PERSON], з чоловіком розлучена, він не приймає участі у вихованні сина (а.с.13). Згідно висновку № 01-01.11/805 від 08.06.2018 року Ямпільської районної державної адміністрації Вінницької області, Ямпільська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування на території Ямпільського району вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи суд може відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини ст. 166 Сімейного кодексу. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками відповідача, які б свідчили про ухилення ним від виховання свого сина і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав до суду не надано. Оскільки дії відповідача засвідчують, що він не втратив інтересу до дитини, має бажання та можливість утримувати та виховувати сина, враховуючи доведеність певних намагань відповідача проявити турботу до дитини, суд вважає доцільним і таким що відповідає інтересам дитини не позбавляти його батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність, змінити ставлення до виховання сина. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari &aви;aль; Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що у даному випадку у якнайкращих інтересах малолітнього [PERSON] буде збереження його зв'язків з батьком, оскільки батько [PERSON] не є особливо непридатним та явно неблагополучним, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed