Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

03 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та [PERSON] (відносно якої провадження було закрито у зв'язку зі смертю) про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. В обгрунтвання позову позивач посилався на те, що 24 вересня 2008 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати відсотки по договору, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося, тому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору з урахуванням штрафних санкцій, а також витрати на правову допомогу і судовий збір, задовольнивши позов у повному обсязі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" загальний борг за договором від 24 вересня 2008 року в сумі 9995 грн. 93 коп., з яких: по кредиту сума заборгованості - 4366 грн. 19 коп., заборгованість по відсоткам - 4677 грн. 55 коп. та штрафи: 500 грн. - фіксована частина і 452 грн. 19 коп. - відсоткова складова. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" понесені банком витрати на юридичну допомогу 1000 грн. і на судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.188-190). В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 193-195). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, враховуючи, що апелянт фактично оскаржує рішення в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати в частині стягнення понесених витрат на юридичну допомогу та в цій частині - відмовити, а іншій оскаржує мій частині - залишити без змін. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] договору № Б/Н від 24 вересня 2008 року (оформленому по правилам банку в вигляді заяви-анкети) відповідачу позивачем надано кредит виключно у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5 000 грн. на споживчі потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом 36.0% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту, який співпадає зі строком дії картки. На забезпечення вказаного кредитного договору було укладено договір поруки з [PERSON], яка померла і провадження стосовно неї закрито. Строк дії і сам договір відповідно до умов договору не пролонгувався і не змінювався додатковою угодою. У зв'язку із неналежним виконанням зобов'язань у відповідача утворилась заборгованість станом на 24.09.2008 року у розмірі 9 995 грн. 93 коп. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, понесених банком витрат на юридичну допомогу та судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість станом на 24.09.2008 року в розмірі 9 995 грн. 93 коп., яка складається з заборгованості по кредиту - 4366 грн. 19 коп., заборгованість по відсоткам - 4677 грн. 55 коп. та штрафів: 500 грн. - фіксована частина і 452 грн. 19 коп. - відсоткова складова, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, враховуючи суму сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку щодо необхідності стягнення з відповідача на користь позивача цих витрат. З вказаними висновками суду 1 інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та сплаченого позивачем судового збору, колегія суддів погоджується, вони зроблені відповідно до змісту договору та норм матеріального й процесуального права. Так, згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530 ЦК України). Згідно ст.. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. Враховуючи, що з матеріалів справи вбачається, що відповідачем належним чином умови договору не виконувалися, у зв'язку з чим виникла заборгованість, то суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача суми заборгованості та відповідно до ст.. 88 ЦПК України, суми сплаченого судового збору. Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що ним ніколи не укладався договір з ПАТ КБ «ПриватБанк» від 24.09.2008 року, і ним сплачувалися кошти на повернення іншого кредиту, які зараховувалися позивачем на погашення кредиту, зазначеного в позові, на підтвердження чого відповідач надав копії квитанцій, колегія судді не приймає до уваги, оскільки суми, зазначені в наданих квитанціях зараховувалися на погашення спірного кредиту, а іншого кредитного договору на підтвердження свої заперечень відповідачем суду не надано, як і розрахунку по ньому, тому його наявність належними доказами не підтверджена. Крім того, незгоди з зарахуванням коштів на погашення нібито неіснуючого договору замість зарахування коштів по договору, який відповідач вважає наявним, він банку не висловлював, перерахувати або повернути сплачені кошти, як помилково, на його думку, зараховані на погашення неіснуючого договору, банк не просив. Також, зазначаючи, що не підписував заяву-анкету на видачу кредиту, копія якої знаходиться в матеріалах справи (а.с.9), апелянт з клопотання щодо призначення почеркознавчої експертизи на протязі всього розгляду справи не заявляв, а заперечуючи проти наявності спірного кредиту лише зазначав, що грошові кошти не отримував, а кошти сплачував на погашення інших кредитних зобов'язань. Інші доводи апелянта, приведені в апеляційній скарзі стосовно незгоди з наявності спірного кредиту та сумою стягнутої заборгованості, є безпідставними та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в зазначеній частині відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін. Разом з тим, колегія суддів вважає, що вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" в частині стягнення з [PERSON] 1 000 грн. понесених витрат на правову допомогу є безпідставними, з огляду на наступне. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України, якою встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі прав і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. В порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач не довів обставини на які посилається в позові щодо компенсації витрат на правову допомогу, ним не надано жодних доказів на підтвердження того, що було понесенні відповідні витрати, зокрема договір про надання юридичної допомоги, квитанції про сплату 1000 грн., тощо. Крім, того слід зазначити, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою, в якої є юридичний відділ, який має здійснювати відповідні функції. За таких обставин рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2015 року в частині стягнення понесених витрат на юридичну допомогу у сумі 1 000 грн. підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Outcome: dismissed