Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , про поділ майна подружжя, просить суд: визнати квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , припинивши право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно; визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 27.06.2001 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 16.01.2013 року був розірваний рішенням Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області по справі № 1505/6821/2012. Зазначає, що за час перебування у шлюбі з відповідачем, сторони придбали квартиру [ADDRESS] , а також квартиру [ADDRESS] . При цьому зазначає, що квартира [ADDRESS] була набута сторонами за час спільного шлюбу 29.11.2001 року на підставі договору купівлі-продажу № 3167/Б, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований на Одеській товарній біржі. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2017 року у цивільній справі № 495/76/17 визнано дійсним договір купівлі-продажу №117 по [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на вищевказану квартиру. Також, зазначає, що 12.06.2007 року, під час шлюбу позивача та відповідача, остання уклала договір № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна з ТОВ «Чорномор`я Плюс», який за своїм правовим змістом є договором купівлі-продажу майнових прав, згідно якого ТОВ «Чорномор`я Плюс» зобов`язалась передати у власність пайовика [PERSON] пай, тобто безумовне право на новозбудоване майно (після здавання об`єкту будівництва, який є трикімнатна квартира за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Сонячна) в експлуатацію) , що після державної реєстрації стає правом власності пайовика на новозбудоване майно як нерухомість, і сплати за нього товариству ціну паю, яка становить 188 231,68 грн., які були передані ТОВ «Чорномор`я Плюс» протягом п`яти днів, тобто в момент шлюбу позивача та відповідача, останнім після підписання вказаного договору. Згідно довідки ТОВ «Чорномор`я Плюс» № 32/М від 09.09.2014 року, [PERSON] внесла оплату в розмірі 188 231,68 грн, що складає 100% вартості спірного об`єкту нерухомості. В подальшому на підставі Декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 31.08.2015 року № ОД 143152435111, рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області від 24.08.2015 року «Про надання поштової адреси 9-и поверховому 72-х квартирному житловому будинку по [ADDRESS] » та акту прийому передачі квартири від 06.10.2015 року, за [PERSON] проведено державну реєстрацію речового права на спірну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Тож, вказує, що оскільки усе вищезазначене нерухоме майно було придбано [PERSON] за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя та має бути поділено між ними порівну. На підставі вищевикладеного, він і звернувся до суду з даним позовом. 06 березня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомленням сторін. 31.05.2018 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ боргового зобов`язання подружжя, в якому вказала, що дійсно за час перебування з позивачем у шлюбі, вона уклала з ТОВ «Чорномор`є Плюс» договір № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.06.2007 року. У відповідності до умов вказаного договору за своїм правовим змістом, останній є договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру під будівельним номером 8, загальною площею 68,4 кв.м., розташованої на 2 поверсі секції [ADDRESS] . Пунктом 5.2 зазначеного Договору передбачено, що ціна паю становить 188 231,68 грн. Для цілей оплати внеску за Договором № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.06.2007 року в розмірі 188 231,68 грн., [PERSON] 14.06.2007 року уклала договір позики на суму 37 000 доларів США. Тож, [PERSON] вказує, що зобов`язання за договором позики є їх спільними з [PERSON] зобов`язаннями, які на час звернення до суду з зустрічним позовом не припинені, сума позики не повернута. Позивач [PERSON] стверджує, що за рахунок суми позики, вона на виконання умов Договору № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.06.2007 року сплатила 15.06.2007 року ТОВ «Чорномор`є Плюс» 188 231,68 грн. що підтверджується меморіальним ордером № 4969 від 15.06.2007 року. Отже, наявні боргові зобов`язання перед позикодавцем повинні нести вони з відповідачем [PERSON] спільно, а заборгованість за договором позики є чинником, який впливає на спосіб поділу спільного майна подружжя. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просить суд: в порядку поділу спільного майна подружжя визнати грошові зобов`язання за договором позики від 14.06.2007 року, укладеним з [PERSON] , в сумі 967 025,23 грн. /37 000 доларів США в гривневому еквіваленті станом на 31.05.2018 року/ солідарним борговим зобов`язанням [PERSON] та [PERSON] та розподілити їх по 1/2 частині за кожним з них. /л.с.104-106/. 31 травня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду продовжений розгляд справи у порядку загального позовного провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.08.2018 року, поновлено [PERSON] строк для надання зустрічного позову. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ боргового зобов`язання подружжя, об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 28 вересня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. В удове засідання представник позивача не з`явився, про день та час судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Відповідач та її представник в судове засіданні надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, з позовними вимогами не згодні, зустрічні просять задовольнити у повному обсязі. Крім того, згідно наявних письмових пояснень відповідача від 07.02.2020 року, заяви про застосування строку позовної давності від 07.02.2020 року та письмової промови у судових дебатах від 06.04.2021 року зазначає, що доводи позивача про спільну сумісну власність колишнього подружжя [PERSON] є безпідставними та надуманими. Так, стверджує, що право власності на квартиру [ADDRESS] виникло у [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2017 по справі № 495/76/17, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу від 29.11.2001 року № 3167/Б та визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру. Вказане рішення, у встановленому порядку було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.05.2017 року. Таким чином, вважає, що право власності виникло у [PERSON] через 4,5 років після розірвання шлюбу. Згідно діючого на той час законодавства, у відповідності до ст.ст. 4,47,48,227 ЦК України укладений біржовий договір є недійсним, а отже був таким, що не породжував будь-яких прав. Тому, відповідач вважає, що право власності на спірну квартиру виникло у неї не на підставі договору купівлі-продажу, а на підставі рішення суду, що було винесено через 4 роки після розірвання шлюбу. Стосовно квартири [ADDRESS] вказує, що і вона набута у власність у встановленому законом порядку після розірвання шлюбу, у сенсі розуміння ст. 331 ЦК України /з Декларації про готовність об`єкта до експлуатації квартира [ADDRESS] введена в експлуатацію 31.08.2015 року, в той час як її передача відбулась 06.10.2015 року на підставі відповідного акту прийому-передачі. Право власності на квартиру зареєстровано було 30.06.2016 року, в той час як сторони припинили шлюбні відносини ще 2013 року/. Стверджує, що у разі визнання даної квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , то і боргові зобов`язання, що були взяті відповідачем при укладенні договору позики для купівлі майнових прав на дану квартиру також мають бути поділені та визнані судом спільними грошовими зобов`язаннями. Щодо строку позовної давності, пояснила, що у відповідності до ч.2 ст 72 СК України, строк позовної давності для пред`явлення стороною позивача вимог до [PERSON] сплив ще 16.01.2016 року , в той час як [PERSON] звернувся до суду з позовом 01.03.2018 року, а тому у разі визнання судом його вимог обґрунтованими, просить застосувати до них строк позовної давності та відмовити у їх задоволенні повністю. Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки учасники справи повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили, вказану справу можливо вирішити за їх відсутності, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутність сторін, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно 27.06.2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 16.01.2013 року рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 1505/6821/2012 було розірвано. /л.с.19/. З матеріалів справи вбачається, що у період перебування сторін у шлюбі, [PERSON] , у відповідності до договору купівлі-продажу № 3167/Б від 29.11.2001 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі, придбала у [PERSON] однокімнатну квартиру, загальною площею 36,10 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . /т.1 л.с.26-27/ Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2017 року по справі № 495/76/17, визнано дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] до [PERSON] в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі №3167/Б від 29.11.2001 року. Визнано за [PERSON] , [INFO] , право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 19,5 кв.м., яка в цілому складається з: 1- коридор; 2-кладова; 3- санвузол; 4- кухня; 5 - житлова; 6 - балкон. /т.1 л.с.28-29/. Відповідач, 11.05.2017 року зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку на вказану вище квартиру, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також виготовила технічний паспорт на квартиру. /т.1 л.с.21-22,30-33/. Щодо пояснень відповідача про те, що момент набуття у власність в даному випадку пов`язаний саме з винесенням рішення у лютому 2017 року, а не з моментом укладання правочину у 2001 році, оскільки за умовами ст.4,47,48,227 ЦК України укладений біржовий договір до того часу був недійним, та не породжував будь-яких прав, то суд вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне. Оскільки договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] укладено у 2001 році, суд застосовує відповідні положення ЦК України, що діяли на момент укладення договору. У відповідності до вимог ст. 224 ЦК України, 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Ст. 227 ЦК України, 1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу). Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.91 року біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладання договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України "Про товарні біржі". Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Як зазначено в п. 1.5 Розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121, яка була чинною на час укладення сторонами відповідного договору купівлі-продажу та яка визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна в Україні, - державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п. 9 Додатку 1 до вказаної Інструкції, - договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, віднесено до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу, були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, зокрема з дотриманням вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 N 121, про що вказано у рішенні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.02.2017 року, справа № 495/76/17, де зокрема зазначено, що підтвердженням факту виникнення права власності у [PERSON] на придбану квартиру є реєстрація договору купівлі-продажу в КП «Білгород-Дністровське БТІ» на право приватної власності під № 80-4807 від 27.12.2001 року, інвентаризаційна справа № 5436, суд приходить до висновку, що момент виникнення права власності у [PERSON] асоціюється саме з моментом укладання правочину купівлі-продажу, укладеного та зареєстрованому в Білгород-Дністровському представництві Одеської товарної біржі 29.11.2001 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч .9 ст. 7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або спільної сумісної власності (ст. 355 Цивільного кодексу України). Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. За таких обставин, можливо дійти обґрунтованого висновку про належність спірної квартири [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] . Між тим, виходячи з обґрунтованості позовних вимог у цій частині , суд вважає слушними доводи відповідача про необхідність застосування строку позовної давності до даних правовідносин, з огляду на таке. Відповідно до частини другої статті 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки. Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно частиною п`ятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Відповідно до абз. 3 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Позивач у своєму позові не вказує про момент обізнаності ним порушеного право, тому доцільно пов`язати його з датою розірвання шлюбу між сторонами. Про поважність пропуску строку для звернення до суду з даним позовом позивач не заявляв. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити в їх задоволенні в зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Тому, в такому випадку судом достовірно встановлено пропуск строку позовної давності та необхідність застосування наслідків спливу такого, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, у період перебування сторін у шлюбі, 12.06.2007 року, гр. [PERSON] уклала з ТОВ «Чорномор`є Плюс» Договір № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна. У відповідності до п.3.1. Договору, в порядку, передбаченому цим договором, Товариство зобов`язалось передати у власність Пайовика, тобто [PERSON] пай, а пайовик / [PERSON] /зобов`язався прийняти пай і сплатити за нього Товариству ціну паю. За умовами Договору № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, пай -це безумовне майнове право на новозбудоване майно (після здавання об`єкту будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації (за ініціативою пайовика) стає правом власності пайовика на новозбудоване майно як нерухомість. Новозбудоване майно, в термінології, що вживалось за Договором, це квартира №8 загальною площею 68,4 кв.м., розташована на 2 поверсі в[ADDRESS] . У п.5.2 Договору № 23 від 12.06.2007 року, сторони договору обумовили, що ціна паю становить 188 231,68 грн., з яких 188 231,68 грн. є вартість паю, в т.ч. 31371,95 грн - ПДВ. За умовами договору, пайовик передає Товариству у термін 5 банківських днів, після підписання цього договору первісний внесок у розмірі 188231,68 грн., що складає 100 % від вартості новозбудованого майна. У відповідності до довідки, виданої ТОВ «Чорномор`є Плюс» за № 32/М від 09.09.2014 року, [PERSON] дійсно згідно договору № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна внесла 188 231,68 грн, що складає 100 % вартості майна. /л.с.44/. Вказане також підтверджується меморіальним ордером № 4969 від 15.06.2007 року. /л.с.107/. Тож, в подальшому на підставі довідки про виплату пайового внеску, довідки № 283 від 28.12.2015 року виданої Управлінням містобудування та архітектури Білгород-Дністровської міської ради, акту прийому передачі квартири від 06.10.2015 року, завіреної копії договору суперфіція серія та номер 5 від 22.03.2011 року, договору № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, рішення виконавчого комітету місцевої ради депутатів № 460 від 24.09.2015 року «Про надання поштової адреси 9-ти поверховому 72-х квартирному житловому будинку по [ADDRESS] », зареєстрованої декларації про реєстрацію об`єкта будівництва серії ОД № 143152435111, [PERSON] зареєструвала своє право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного Реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та виготовила технічний паспорт на вищевказану квартиру. /т.1 л.с.23-24,34-53,54-59/ Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 Закону). У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обов`язків належать, зокрема, договірні зобов`язання майнового характеру, зобов`язання з утримання тощо, обов`язки з відшкодування шкоди, а також обов`язки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах (наприклад, обов`язок щодо знесення самочинного будівництва). Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. У системному аналізі наведених вище норм права, слід дійти правового висновку про набуття відповідачкою у період шлюбу саме майнових прав на новозбудоване майно. Саме ж право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] набуто вже після розірвання шлюбу, тобто з моменту реєстрації права власності на нього, а саме 30.06.2016 року. Згідно із частиною першою статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Поміж тим, оскільки майнові права як складові частини права власності втратили свою правову значимість у період державної реєстрації новостровеного нерухомого майна та набуття ним у власність [PERSON] , слід вказати про повноцінне нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Проте, перш ніж визначитися з тим, чи відноситься дана квартира до об`єкта права спільної сумісної власності, слід виключити режим особистої приватної власності та визначитися з джерелом набуття коштів. Виходячи з положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідачкою вказано про факт набуття майнових прав на новостворене нерухоме майно, з послідуючим набуттям права власності на квартиру [ADDRESS] саме за запозичені кошти, а не за спільні кошти подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна за кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Це не суперечить правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-399цс17 де зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Відповідач [PERSON] не заперечує проти дійсності укладання з ТОВ «Чорномор`є Плюс» Договору № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна, проте у зустрічному позові вказує, що для цілей оплати внеску за Договором № 23 про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна від 12.06.2007 року в розмірі 188 231,68 грн., [PERSON] 14.06.2007 року уклала договір позики на суму 37 000 доларів США. Так, згідно приєднаної до матеріалів справи копії письмової розписки від 14.06.2007 року, [PERSON] дійсно взяла в борг у [PERSON] грошову суму у розмірі 37 000 доларів США для купівлі майнових прав на квартиру за договором про пайову участь і будівництві від 12.06.2007 року № 23. Вказану суму зобов`язалась повернути за вимогою [PERSON] . У підтвердження джерел існування вказаних грошових коштів позикодавця, позичальник [PERSON] приєднала до матеріалів справи договір № 674/77 банківського рахунку, укладеного з АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , договір купівлі продажу земельної ділянки [PERSON] від 18.04.2007 року, а також квитанції на видачу вказаної суми грошових коштів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У статті 65 СК України йдеться про те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. У відповідності до ч.4 вказаної вище норми сімейного законодавства, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені у статті 60 Сімейного кодексу України. Як роз`яснено у пунктах 23, 24 Постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Отже, договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року, у справі № 6-55цс13. Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] набула майнові права у період перебування її у шлюбі з позивачем [PERSON] , за що сплатила ціну паю у розмірі 188 231, 68 грн., майнові зобов`язання за Договором № 23 від 12.06.2007 року про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна покриті у зв`язку з укладанням 14.06.2007 року договору позики, тобто відповідач [PERSON] довела суду джерела надходження грошових коштів на виконання майнових зобов`язань за договором № 23 від 12.06.2007 року, що виникли з боргових зобов`язань, укладених також під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що були фактично використані для задоволення потреб сім`ї, оскільки в подальшому відповідач оформила право власності на вищевказану квартиру у встановленому законодавством порядку, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя за умови визнання боргового зобов`язання, що виникло у зв`язку з укладанням [PERSON] договору позики від 14.06.2007 року об`єктом права спільної сумісної власності. Застосування строку позовних вимог в такому випадку буде недоцільним з підстав того, що оформлення права власності на спірне нерухоме майно відбулось особисто за [PERSON] 30.06.2016 року /момент порушення його вимог/, а позивач звернувся до суду з позовом 01.03.2018 року, тобто за минуванням спливу трирічного строку позовної давності. По суті, відповідач [PERSON] довела суду, що придбала спірну квартиру [ADDRESS] за запозичені кошти, однак не просила визнати вказане нерухоме майно її особистою приватною власністю, а вказувала лише на необхідності поділу боргових зобов`язань, тож суд, не виходячи за межі позовних вимог вважає її вимоги обґрунтованими. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 03.09.2018 року на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду у справі № 495/5764/18, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - задоволено. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), яка проживає за адресою : [ADDRESS] на користь [PERSON] , [INFO] , (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), яка проживає за адресою : [ADDRESS] , 934 675,95 гривень - суму основного боргу. Вказану суму боргу стягнуто на підставі укладеної між [PERSON] та [PERSON] договору позики /свідченням чого була боргова розписка від 14.06.2007 року про отримання у борг [PERSON] грошових коштів у сумі 37 000 доларів США/. Оскільки рішенням суду стягнуто наведену суму боргу з вирахуванням вже сплаченої частини [PERSON] , між цим це не впливає на обсяг боргових зобов`язань подружжя, тому суд виходячи з еквівалента всієї суми боргу станом на день винесення рішення, що має преюдиційне значення, вважає вірним прийняти 976 759,3 грн як сталу величину для поділу. У відповідності п 22 та 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач у своєму первісному позові та відповідач у зустрічних позовних вимогах, як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме визнання квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та визнання за [PERSON] , [INFO] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Зустрічні позовні вимоги знайшли свого обґрунтованого доведення в процесі розгляду справи, а тому також підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно наявних в матеріалах справи квитанції про сплату судового збору вбачається, що позивачем сплачено такі квитанції: № 0.0.977277903.1 від 01.03.2018 року у розмірі 980 грн. за звернення до суду з позовом, та № 0.0.977283063.1 від 01.03.2018 року на суму 360 грн. Загалом на суму 1340 грн, які підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial