Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Власівської сільської ради, Зіньківського району, Полтавської області, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Реєстраційна служба Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області про визнання права власності на житловий будинок з допоміжними господарськими спорудами. В судове засідання сторони не зявились, від позивача. [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав в повному обсязі, представник відповідача, Власівської сільської ради сільської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не зявився, але від нього надійшло клопотання в якому він позов визнав, просить суд розглянути справу у його відсутності, представник третьої особи, реєстраційної служби Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання та не зявилися, але від них надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.197 ЦПК України. Суд, прийнявши до уваги заяви сторін, вивчивши та проаналізувавши наявні матеріали цивільної справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою… Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею... У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.316 ЦК України „Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. У відповідності зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її. Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно зі ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно ст. 17 Закон України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи майна за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини майном в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON], народився 24 грудня 1954 року в с.Власівка, Зіньківського району, Полтавської області. В свідоцтві про народження [PERSON] батьками записані: батько - [PERSON], а матірю - [PERSON]. Крім позивача, у батьків: [PERSON] та [PERSON] народилися діти, а позивача брати, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. У свідоцтвах про народження братів позивача батьками також записані [PERSON] і [PERSON]. Батьки позивача [PERSON] і [PERSON] в с.Власівка, Зіньківського району, Полтавської області в 1945 році побудували житловий будинок, а в послідуючі роки побудували допоміжні господарські будівлі (погріб і сарай) і поставили огорожу і ворота огорожі. Так, як житловий будинок батьки побудували в с. Власівка, вул. Миру, 29 ще в 1945 році, а в сільській місцевості правовстановлюючі документи на будівлі в той час не виготовлялись, то даний житловий будинок не пройшов відповідної на той час в бюро технічної інвентаризації державної реєстрації. Не були виготовлені правовстановлюючі документи на дані будівлі і при житті [PERSON] і [PERSON]. А після їх смерті неможливо оформити право власності на будівлі вже на померлих, тому неможливо провести і державну реєстрацію. Згідно довідки №02-32/201 від 02 червня 2014, виданої Власівською сільською радою, будинковолодіння в с. Власівка по вул. Миру, 29, згідно погосподарської книги №09, особовий рахунок №436 станом на 15 квітня 1991 року відноситься до типу колгоспного двору і членами колгоспного двору станом на 01.07.1990 року були [PERSON] [INFO] - голова двору 1/2 частина і [PERSON] [INFO] - дружина 1/2 частина. Позивач та його шість братів після досягнення повноліття і створення своїх сімей жили окремо від батьків. [PERSON] повернувся жити до батьків в 1995 році. Мати позивача, [PERSON], померла у віці 94 років 05 січня 2004 року, В свідоцтві про народження позивача матірю вказана [PERSON], а в довідці №02-32/201 виданої 02 червня 2014 року Власівською сільською радою вказано, що станом на 01.07.1990 року членом колгоспного двору була [PERSON], а в свідоцтві про смерть вказана [PERSON]. Згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 03 лютого 2003 року про встановлення факту родинних відносин вказано, що [PERSON] [INFO] є матірю позивача та шести його братів, в свідоцтвах про народження яких невірно вказані дані по батькові- Борисівна, хоча її правильно по - батькові - Глібовна. Тому, згідно даного рішення суд вважає, що померла [PERSON] і [PERSON], одна і та ж особа. На день смерті матері, [PERSON], тобто, на 05 січня 2004 року позивач проживав разом з батьками тобто матірю [PERSON] і [PERSON], заяви про відмову від прийняття спадщини нотаріусу позивач не писав, а отже прийняв спадщину після смерті матері. Шість братів позивача на момент смерті матері з нею разом не проживали, заяви про прийняття спадщини впродовж шести місяців нотаріусу не подавали і на цю спадщину не претендують. 24 лютого 2007 року помер батько позивача, [PERSON]. При житті 15 лютого 2007 року батько позивача [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав позивачу - [PERSON]. На день смерті батька, [PERSON], тобто на 24 лютого 2007 року, позивач проживав разом з батьком, заяви про відмову від прийняття спадщини не подавав, а отже спадщину прийняв. Більше того 06 листопада 2010 року в Зіньківській державній нотаріальній конторі позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,72 га, яка належала [PERSON] при житті. Брати позивача на момент смерті батька з ним не проживали, заяви про прийняття спадщини нотаріусу не писали і на спадщину після смерті батька не претендують. При зверненні позивача до Власівської сільської ради виявилось, що на вище вказане господарство свідоцтво про право власності не видавалося. На даний час позивач має намір офоримити дане господарство на себе, але не може в звязку з відсутністю свідоцтва про право власності. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого Полтавським бюро технічної інвентаризації Інвентаризатор господарство складається з : житлового будинку, позначеного літерою А-1; погріб вхідний літ. Б; сарай літ. В; ворота огорожі №1; огорожу №2. Відповідно до довідки № 02-32/214 від 12.06.2014 року виданої Власівською сільською радою, [PERSON] має у користуванні земельну ділянку розміром 0,25га для будівництва і обслуговування господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою с. Власівка, вул.. Миру, 29, Зіньківського району, Полтавської області. Відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України,- спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, отже позивач, [PERSON] прийняв спадщину після померлого батька [PERSON] та матері [PERSON]. Згідно заповіту від 15.02.2007 року [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого не складалося і в загалі, все те, що належатиме йому на день смерті і на що він матиме за законом заповідає своєму синові, [PERSON]. Згідно норми ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. З цих підстав позов заявлено до Власівської сільської ради Зіньківського району - органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та за місцем знаходження обєкта нерухомого майна, про право на частку в якому заявлено цей позов.

Outcome: approved