Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

06.06.2017 позивач, через свого представника звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за прострочення грошового зобовязання за рахунок сум інфляційних витрат та трьох відсотків річних. 08.12.2017 позивач уточнив своє позовні вимоги, в остаточній редакції позовних вимог позивач позов обґрунтовує тим, що 21.08.2012 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова було задоволено позовні вимого [PERSON] [PERSON], стягнуто з [PERSON] суму 239\~700,00 грн, стягнуто судові витрати у сумі 2400,00 грн. Рішення набрало законної сили 30.01.2013. На виконання рішення судом видано виконавчі листи, які предявлено до виконання. Відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження №53849201. На теперішній час рішення відповідачем не виконано, у звязку з чим позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь суму інфляційних витрат 180606,60 грн та три відсотки річних у сумі 21789,00 грн. Відповідач, заперечуючи проти позову подав відзив на позову заяву у якому зазначив, що цивільним законодавством визначено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який називається позовною давністю, загальна тривалість позовної давності обмежена 3 роками, а позовна давність щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) - 1 роком. Перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, враховуючи, що позивач мав можливість передати на виконання означені в позовній заяві виконавчі листи та відповідно пересвідчитись у їх змісті, то сальдо простроченої заборгованості виникло - 28.03.13 р.. тобто з цього дня позивач довідався про порушення свого права, як наслідок розпочався відлік позовної давності, який закінчився - 28.03.16 р. Але позивач для реалізація своїх прав звернувся до Дзержинського ВДВС тільки 30.01.17 року, де і отримав повідомлення про повернення виконавчого документу. Отже, позовна заява подана - 06.06.17 р., тобто пізніше ніж через рік з моменту закінчення позовної давності, згідно ч. 4 ст. 26 ЦК України: «Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, с підставою для відмови у позові». Таким чином, на даний час, позовні вимоги [PERSON] [PERSON] щодо покладення на нього обов'язку сплатити суму заборгованості за прострочення грошового зобовязання за рахунок сум інфляційних витрат та 3 % річних не підлягає задоволенню у зв'язку із закінченням позовної давності згідно ч. 4 ст. 267 ЦКУ. Відповідно до положення ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку . Позовна давність переривається також у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Разом з тим, Верховний суд України дійшов висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених статтею 625 ЦК, застосовують загальний строк позовної давності три роки (ст. 257 ЦК). Тобто, за статтею 625 ЦК стягують за останніх три роки. Унаслідок невиконання боржником грошового зобовязання кредитор дістає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення. Зазначив, що не може погодитися з вимогами позивача через те, що до позовної заяви не надано копій виконавчих листів від 28.03.2013 року, на недоліки яких посилається позивач і аргументує свою бездіяльність на протязі більш ніж трьох років. Просить врахувати, що фактично в матеріалах справи відсутні копії виконавчих листів від 28.03.2013 року, оскільки позивачем надано лише їх опис в позовній заяві. \~ \~ \~ \~Наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, містить намагання стягнути з відповідача безпідставні борги, а також притягнути відповідача до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. У звязку з чим відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином та своєчасно, уповноважив представника [PERSON] представляти його інтереси. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити з підстав, зазначених в уточненій позовній заяві, додатково пояснивши, що рішення суду від 21.12.2012 не виконано, хоча і предявлено до виконання, отже позивач має право відшкодування інфляційних витрат та трьох відсотків річних, так як зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві на позов. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, з підстав викладених у відзиві на позову заяву. Допитаний у якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з [PERSON] [PERSON] він був у дружніх стосунках, у них був спільний бізнес. Розписку, за якою було стягнуто борг за рішенням суду, надав [PERSON] на його особисте прохання так, як йому потрібно було виїхати до [PERSON] та йому потрібно було залишити документ, який свідчив би проте, що у нього є грошові кошти. Так як він та [PERSON] перебували у дружніх стосунках погодився написати таку розписку. Потім, [PERSON] предявив до нього позов. У судовому засіданні по цивільній справі №2011/9063/12 його інтереси, як відповідача, представляв адвокат, яка йому казала, що все добре. Потім адвокат йому приносила до підпису апеляційну скаргу на рішення першої інстанції, яку він підписав та передав адвокату. Після чого йому адвокат говорила, що в апеляційній інстанції все добро. Потім він ([PERSON]С.) дізнався про відкрите виконавче провадження, але гроші він не збирається повертати [PERSON], та рішення суду виконувати також не збирається. Суд, вислухав пояснення представника позивача, відповідача, якого було допитано у якості свідка та дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 21.11.2012 Дзержинським районним судом міста Харкова прийнято рішення №2011/9063/2012, яким стягнуто з [PERSON] на користь громадянина [PERSON] Народної Республіки [PERSON] [PERSON] заборгованості за договором позики за простою письмьво. Формою від 04.12.2009 у сумі 238\~700,00 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь громадянина [PERSON] Народної Республіки [PERSON] [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2400,00 грн. (а.с.37) Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30.01.2013 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2012 залишено без змін. (а.с.38-40) Тобто, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2012 набрало законної сили 30.01.2013. Позивачем отримані виконавчі листи на виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова №2011/9063/2012 та предявлено до виконання. Постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції відкрито 28.04.2017 виконавче провадження № 53849201 (а.с.11) Відповідно до листа державного виконавця Дзержинського ВДВС на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №2011/9063/12, виданий Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] [PERSON] заборгованості, до теперішнього часу боржником рішення не виконано (а.с.12). Статтями\~525,\~526 ЦК України\~встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно\~статті 610\~ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Позивачем проведено розрахунок індексу інфляції за час прострочення грошового зобовязання за період з 01.05.2014 по 01.03.2017 складає 180\~606,60 грн, та трьох відсотків річних у сумі 21789,00 грн. Відповідно до положень\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до\~статті 599 ЦК України\~зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі\~статтею 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частин першої, третьої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із частинами першою, четвертою\~статті 631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей\~525,\~526 ЦК України\~одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями\~статті 611 ЦК України\~передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом\~статті 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу\~. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз норм статей\~525,\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої\~статтею 625 цього Кодексу. Таким чином, у справі, яка переглядається, суди апеляційної та касаційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивачку права на стягнення з відповідачки інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої\~статті 625 ЦК України. З огляду на викладене позовні вимоги підлягають задоволенню. Разом з тим, вирішуючи питання про застосування строку позовної давності суд приходить до наступного Відповідно до ст.\~256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст. 257 ЦК України), а позовна давність до вимог про стягнення неустойки один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Частиною 1 ст.\~261\~ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13. Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у\~ статтях 252255 ЦК України. Відповідно до\~ст. 267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом лише\~за заявою сторони\~у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства. З наданого розрахунку позивача вбачається, що розразунок здійснено з травня 2014 року, тоді як позовну заяву предявлено до суду 06.06.2017, тобто до позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних за травень 2014 року подані з пропуском встановленого\~ЦК України\~строку позовної давності. Згідно із ч.4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а\~статтею 266 ЦК України\~встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні та у письмових поясненнях заяви про застосування строку позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про доцільність застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних за травень 2014р. Відповідно до ч. 1\~ст. 598 ЦК України\~зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Отже, наведений у\~ЦК України\~перелік підстав припинення зобов'язань не є вичерпним. Зобов'язання може припинятися і з інших підстав (встановлених законом і, зокрема, з підстав встановлених міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною радою України, що прямо передбачено наведеними нормами закону. Згідно з пунктом 1\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року: «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції... та статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язкової юрисдикції Європейського суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», у зв'язку з чим у вітчизняному кримінальному та цивільному судочинстві при Застосуванні норм Конвенції з метою їх тлумачення можливе посилання на рішення Євросуду з прав людини, що мають прецедент ний характер. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, наведеними вище імперативними нормами законів України встановлено що, у разі невідповідності законів України Конвенції та практиці Суду (у тому числі і неповноти, суперечливості закону), національні суди України не лише можуть, а зобов'язані вирішувати справи в порядку цивільного судочинства із застосуванням Конвенції,як джерела права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду". Тобто, згідно практики Суду суб'єктивне матеріальне право безпосередньо пов'язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов'язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду). У справі № 910/14754/14 суд касаційної інстанції застосував практику Європейського суду, викладену в рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" та дійшов висновку про припинення іпотеки у зв'язку із спливом строку позовної давності. Наведена у рішенні Європейського суду від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" практика Суду (джерело права) узгоджується із змістом ч. 2\~ст. 20 ЦК України. Відповідно до ч. 2\~ст. 20 ЦК України\~нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Саму наявність в\~ЦК України\~інституту позовної давності, з урахуванням наведеної практики Суду (джерела права), слід вважати тим випадком, встановленим законом, коли нездійснення у визначений строк права на захист припиняє цивільне право, що порушене. Таким чином, позовна давність це виняток (встановлений законом) із загального правила, передбаченого ч. 2\~ст. 20 ЦК України. Із закінченням позовної давності погашається право на захист, внаслідок матеріальне право стає незахищеним. Зі спливом позовної давності суб'єктивне право припиняє своє існування. Таким чином, з урахуванням строку позовної давності задоволенню підлягають позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних з червня 2014 р. по березень 2017 у сумі 171\~406,8 грн та 19978,00 грн відповідно. Керуючи ст.\~ст.20,\~256,261,267,525,526,599,611,625,631,1046,1049,1050\~ЦК України,\~ст.\~ст.\~ 12, 13, 81, 82, 141, 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

Outcome: partial