Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позов мотивований тим, що 12.05.2016 року у м. Вінниці по проспекту Юності громадянка [PERSON], керуючи автомобілем «Peugeot», не впевнившись в безпечності маневру, здійснила зіткнення з автомобілем «Nissan», що перебував під керуванням позивача. Автомобіль «Nissan» отримав значні технічні та косметичні ушкодження, які зробили неможливою його подальшу експлуатацію до проведення ремонтно-відновлювальних робіт. По даному факту було складено протокол про адміністративне правопорушення від 12.05.2016 року. Вінницьким міським судом Вінницької області було відкрито справу № 127/10350/16-п та відкрито провадження № 3/127/2799/16. Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Клапоущак С.Ю. 15.06.2016 року постановив визнати винною громадянку [PERSON] у вчиненні правопорушення. Постанова набрала законної сили 30.06.2016 року. 30.06.2016 року ФОП [PERSON] виконав оцінку вартості матеріального збитку, завданого мені, як власнику автомобіля «Nissan», в розмірі 92 876,17 гривень. Оскільки у позивача була відсутня фінансова можливість відремонтувати автомобіль одразу після ДТП, а також, певні запасні частини, через їх відсутність в Україні, замовлялись за кордоном, автомобіль було відремонтовано до робочого стану за власний кошт наприкінці серпня 2016 року. 11.10.2016 року страхова компанія винної у скоєнні ДТП виплатила позивачу максимально можливу, в межах діючого законодавства та франшизи, суму відшкодування в розмірі 49 490,00 гривень. [PERSON] відмовилась відшкодувати різницю розміру завданого нею матеріального збитку та страхової виплати, хоча, з її слів, усвідомлює свою вину, проте не має на це «зайвих» коштів. Шляхом довгих та непростих перемовин 24.11.2016 року [PERSON] відшкодувала частину матеріального збитку в розмірі 5 000 гривень. З того часу вона не бажала спілкуватись та не виплачувала решту збитку. Таким чином, станом на 12.07.2017 року [PERSON] не відшкодувала позивачу 38 386,17 гривень матеріального збитку. Вище викладене й стало підставою звернення позивача до суду із вимогами про стягнення з відповідача на її користь матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 38\~386, 17 гривень. Позивач до судового засідання не зявилась, однак надала суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Згідно із ч. 2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у його відсутність. В судове засідання відповідач повторно не з'явилась, \~будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Враховуючи вимоги ст. ст. 169, 224 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність сторін, постановивши по справі заочне рішення. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.\~\~ Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання права. Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 12.05.2016 року о 20.25 год. в м. Вінниця по проспекту Юності водій [PERSON], в порушення вимог п. 10.2 Правил дорожнього руху України, керуючи автомобілем «Peugeot», при виїзді з прилеглої території, не впевнившись в безпечності маневру, не надала перевагу в русі автомобілю «Nissan», під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого здійснила зіткнення з даним автомобілем, що призвело до пошкодження транспортного засобу. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2016 року (справа № 127/10350/16-п) визнано винною [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та призначено їй адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340, 00 гривень (а.с. 5-6) Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У цьому звязку суд зауважує, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої винесено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, така постанова є обовязковою для суду в частині зясування питань чи мали місце такі дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи даний позов, який випливає з обставин справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі перевіряти обставини ДТП, обговорювати вину особи і робити висновки про відповідальність осіб, причетних до ДТП, а може лише вирішувати питання про розмір відшкодування, на що неодноразово у своїх рішеннях звертали увагу Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Внаслідок протиправних дій відповідача автомобіль позивача отримав пошкодження, перелік яких наведено у звіті № 30-06/16КЕ. (а.с. 8-40). Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно із ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної безпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утримання транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно із ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Приймаючи до уваги вище викладене, суд приходить до висновку, що відповідач, відповідно до ст. 1188 ЦК України, повинен нести відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду з її вини в наслідок ДТП. Таким чином, обовязок відшкодувати позивачеві матеріальну шкоду покладається на відповідача, оскільки вона керувала автомобілем [NUMBER], який належить їй на праві власності. Вина відповідача доводиться постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2016 року (справа № 127/10350/16-п), якою відповідач була визнаною винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП України та піддана адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень. (а.с. 5-6). Пунктом 32.7 статті 32 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко встановлено, що шкоду, пов'язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Натомість у Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженій наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованій у Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, міститься поняття «втрата товарної вартості транспортного засобу», а поняття «втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу» не використовується. Системний аналіз пункту 32.7 статті 32 указаного Закону, статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 Цивільного кодексу України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 зазначеної Методики дає можливість дійти висновків, відповідно до яких власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку. Матеріалами справи встановлено, що дії відповідача є неправомірними, зокрема останньою було допущено порушення Правил дорожнього руху; наявний безпосередній причинно-наслідковий зв'язок протиправних дій та негативних наслідків, що проявилось у пошкодженні автомобіля, встановленою є також вина відповідача, що підтверджується постановою Вінницького міського суду Вінницької області. Розмір завданої позивачу матеріальної шкоди доводиться звітом № 30-06/16КЕ, відповідно до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля NISSAN QASHQAI, реєстраційний номер АВ 7773ВМ, ідентифікаційний номер SJNFBNJ10U2539009, внаслідок його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди, в цінах на стан виконання оцінки, складає 92 876,17 гривень (а.с. 8-40). Судом встановлено, що 11.10.2016 року страхова компанія винної у скоєнні ДТП виплатила позивачу суму відшкодування в розмірі 49 490,00 гривень, а 24.11.2016 року відповідач сплатила позивачу 5\~000, 00 гривень. (а.с. 7) Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі шляхом стягнення з відповідача розміру матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Nissan» [PERSON] в розмірі 38 386, 17 гривень. Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 640, 00 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved