Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

03.02.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №10428 від 09.10.2019р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., про стягнення з [PERSON] на користь АТ «ІДЕЯ БАНК» грошової суми в розмірі 119799,04 грн. на підставі Кредитного договору №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р., укладеного з АТ «ІДЕЯ БАНК»; визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №10429 від 09.10.2019р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М., про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» грошової суми в розмірі 57519,03 грн. на підставі Кредитного договору №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р., укладеного з АТ «ІДЕЯ БАНК». Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 06.02.2020 року провадження по справі відкрито. В ході розгляду справи судом також розглянуті клопотання сторін щодо витребування доказів. Ухвалою суду від 04.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник до судового засідання 30.07.2020 року не з`явилися, повідомлялися належним чином. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Представник Відповідача, ПАТ «ІДЕЯ БАНК», до судового засідання 30.07.2020 року не з`явився, повідомлявся належним чином, надав до суду відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа без самостійних вимог: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. Будь-яких заяв щодо розгляду справи та суті позовних вимог від третьої особи до суду не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В обґрунтування своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 05.02.2018 р. між [PERSON] та ПАТ «ІДЕЯ БАНК» було укладено Кредитний договір №Z02.00301.003634061, предметом якого є кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 76183,00 грн. строком на 36 місяців зі сплатою відсотків в розмірі 10% річних від залишкової суми кредиту, щомісячний платіж складає 3872,62 грн. відповідно до графіку. Окрім того, 03.05.2018р. між [PERSON] та ПАТ «ІДЕЯ БАНК» було укладено Кредитний договір № Z06.00301.003908966, предметом якого є кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 33650,00 грн. строком на 36 місяців зі сплатою відсотків відповідно до змінюваної процентної ставки, щомісячний платіж складає 2133,08 грн. відповідно до графіку. Сторона позивача стверджує, що [PERSON] сплачувались усі передбачені Договором платежі, однак, не зважаючи на це, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. посвідчено виконавчий напис №10428 від 09.10.2019р. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» грошової суми в розмірі 119799,04 грн. на підставі Кредитного договору №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р. та виконавчий напис №10429 від 09.10.2019р. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» грошової суми в розмірі 57519,03 грн. на підставі Кредитного договору №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р. Стороною позивача наголошувалось на тому, що заборгованість, визначена у виконавчих написах № 10428 , № 10429 не є безспірною, крім того на момент посвідчення виконавчих написів судом визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року, якою передбачалась право стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів з підстав, що випливають з кредитних відносин; позивач також наголошував, що умова Кредитного договору про нарахування комісії за обслуговування кредиту та пеня у визначеному кредитним договором розмірі за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним суперечить вимогам Закону та є нікчемною; Банком порушено вимоги закону про надання інформації про кредит перед укладенням кредитним договором, в т.ч щодо страхового платежу; Банком не надано доказів понесення витрат на нотаріальні послуги у визначеному розмірі. Враховуючи вказані численні порушення законодавства, позивач вважає, що виконавчі написи мають бути визнані такими, що не підлягає виконанню, в зв`язку з чим і звернулась до суду за захистом своїх порушених прав. Представник Відповідача у своєму відзиві наголошував на тому, що вирішення питання, чи є заборгованість об`єктивно безспірною, залежить від того, чи надано нотаріусу перелік документів, за якими стягнення проводиться у безспірному порядку відповідно до вимог Закону; постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014р. №662 не скасована, оскільки не виключена з державного реєстру, нарахування комісії за обслуговування кредиту передбачено Законом України «Про споживче кредитування», пеня нарахована відповідно до вимог чинного законодавства; стягнення плати за вчинення виконавчих написів відображене в оскаржуваних виконавчих написах і її стягнення відповідає Закону. На підставі викладених у відзиві доводів представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність доказів по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України "Про нотаріат"). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України "Про нотаріат"). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України "Про нотаріат" та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій). Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій. Таким чином, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172. Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Згідно з ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Частиною 1 ст. 2 Закону «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб; Відповідно до ч. 2 ст.8 цього ж Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Згідно з ч. 1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування»: після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до ст. 21 Закону «Про споживче кредитування» у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Частина 1 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що у договорі про споживчий кредит зазначаються, з-поміж іншого: необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності). Згідно з ч.1, 2 ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. П.9 ч.1 ст.4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення віднесені до фінансових послуг. Відповідно до ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: назву документа; назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту тощо. Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Судом встановлено, що 05.02.2018р. між [PERSON] та ПАТ «ІДЕЯ БАНК» було укладено Кредитний договір №Z02.00301.003634061, предметом якого є кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 76183,00 грн. строком на 36 місяців зі сплатою відсотків в розмірі 10% річних від залишкової суми кредиту, щомісячний платіж складає 3872,62 грн. відповідно до графіку. 03.05.2018р. між [PERSON] та ПАТ «ІДЕЯ БАНК» було укладено Кредитний договір № Z06.00301.003908966, предметом якого є кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 33650,00 грн. строком на 36 місяців зі сплатою відсотків відповідно до змінюваної процентної ставки, щомісячний платіж складає 2133,08 грн. відповідно до графіку. 04.09.2019 року у зв`язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за договором ПАТ «ІДЕЯ БАНК» висунуло вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань шляхом дострокового повернення кредиту, сплати процентів та неустойки. Доказів отримання вказаної вимоги позивачем суду не надано. Після цього Відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гуревічова О.М., внаслідок чого посвідчено виконавчий напис №10428 від 09.10.2019р. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» грошової суми в розмірі 119799,04 грн. на підставі Кредитного договору №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р., укладеного з АТ «ІДЕЯ БАНК», про надання кредиту в розмірі 76183,00 грн., а також виконавчий напис №10429 від 09.10.2019р. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ІДЕЯ БАНК» грошової суми в розмірі 57519,03 грн. на підставі Кредитного договору №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р., укладеного з АТ «ІДЕЯ БАНК», про надання кредиту в розмірі 33650,00 грн. Вважаючи, що нарахована ПАТ «ІДЕЯ БАНК» заборгованість за кредитними договорами не є безспірною, Позивач [PERSON] звернулась до суду за захистом своїх прав. На підтвердження неналежного виконання кредитних зобов`язань [PERSON] стороною відповідача до суду надано: -Розрахунок заборгованості станом на 04.09.2019 року, з якого вбачається, що сума боргу [PERSON] на підставі Кредитного договору №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р., за період 08.03.2019р. по 04.09.2019р. становить 117899,04 грн., в т.ч.: 53177,55 грн. - строковий основний борг; 15000,98 грн. - прострочений основний борг; 3953,16 грн. - прострочені проценти; 559,83 грн. - строкові проценти; 1308,98 грн. - строкова плата за обслуговування кредиту; 14228,05 грн. - прострочена плата за обслуговування кредиту; 29670,49 грн. - пеня; 1900,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису. -Розрахунок заборгованості станом на 04.09.2019 року, з якого вбачається, що сума боргу [PERSON] на підставі Кредитного договору №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р., за період 03.04.2019р. по 04.09.2019р. становить 55619,03 грн., в т.ч. 26594,95 грн. - строковий основний борг; 4870,09 грн. - прострочений основний борг; 4551,31 грн. - прострочені проценти; 18,50 грн. - строкові проценти; 832,37 грн. - строкова плата за обслуговування кредиту; 7870,36 грн. - прострочена плата за обслуговування кредиту; 10881,45 грн. - пеня; 1900,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису. В ході судового розгляду судом встановлено, що між сторонами наявні кредитні правовідносини на підставі укладених кредитних договорів №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р. та №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р. Позивачем [PERSON] оспорюється правомірність вчинення приватним нотаріусом виконавчих написів про стягнення з неї кредитної заборгованості З цього приводу суд зазначає, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Верховний Суд у постанові від 18 червня 2018 року у справі №199/183/17 та у постанові від 04 липня 2018 року у справі №757/29988/17-ц зазначив, що суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт (подання стягувачем відповідних документів) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Така позиція повністю узгоджується з Правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-141цс14, та з Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 4 березня 2015року у справі № 6-27цс15, в постанові від 5 липня 2017року у справі № № 6-887цс17; з правовою позицією, яка висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 року по справі №137/1666/16-ц, у постанові від 18 червня 2018 року у справі №199/183/17 та у постанові від 04 липня 2018 року у справі №757/29988/17-ц; з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) та у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19. Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017р. по справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а саме доповнення переліку документів пунктом про кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями Суд погоджується з доводами сторони позивача щодо того, що Постанова Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 є чинною в редакції до внесення змін в Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року, тобто вказана постанова не містить положень про кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, як підставу для посвідчення виконавчого напису. Суд критично ставиться до доводів Відповідача, викладених у відзиві, в яких зазначено, що постанова Кабінету Міністрів України від 26.11.2014р. №662 не скасована, оскільки не виключена з державного реєстру, а картка вищевказаного нормативно-правового акта, розміщена на офіційному веб-порталі Верховної Ради України, згідно якої стан останнього вказано як «чинний», оскільки Постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року набрала законної сили, є чинною на теперішній час, а дія такої постанови у часі не залежить від технічних заходів щодо виключення з державного реєстру чи зазначення певного стану документа на офіційному веб-порталі Верховної Ради України. Відповідно до ст.14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Відповідно до ст.325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. В контексті положень ст. ст. 124, 129-1 Конституції України, ст. ст. 2, 13 Закону «Про судоустрій і статус суддів» Постанова Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року втратила чинність з моменту набрання законної сили Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017р. по справі №826/20084/14. Отже, суд приходить до висновку про безпідставність посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. виконавчого напису №10428 від 09.10.2019р. та виконавчого напису №10429 від 09.10.2019р. Суд також погоджується з доводами сторони позивача щодо того, що умова п.1.4. Кредитного договору №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р. та п.1.11 Кредитного договору №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р.), якою встановлена плата за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні та Контакт-центрі шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором щодо зарахування платежу а погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо є нікчемною та не підлягає застосуванню, оскільки в силу ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» наведена інформація має надаватись безоплатно, тому стягнення плати за такі дії Відповідача прямо суперечить вимогам Закону. Суд бере до уваги, що ухвалою від 26.05.2020р. суд витребував у Відповідача, в тому числі, наступні докази: розгорнутий розрахунок витрачених Банком за рахунок сплачених Позичальником грошових коштів на виконання п.1.4. Кредитного договору №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р. та п.1.11 Кредитного договору №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р.) на обслуговування Банком кредиту. Станом на день ухвалення рішення ухвала Відповідачем не виконана, причини невиконання суду не повідомлені, тому суд в силу ч. 10 ст. 84 ЦПК України вважає встановленою обставину відсутності витрат на обслуговування кредиту, передбачених відповідними умовами кредитних договорів. Суд погоджується з доводами сторони позивача щодо того, що умова п.3.3.1 Кредитного договору №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р. та Кредитного договору №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р., якою встановлено право Банку нараховувати пеню на прострочену суму в розмірі 54,75% річних - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 237,25% річних - в період прострочення оплати з 61 календарного дня є нікчемною, оскільки ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» встановлені максимальні розміри неустойки за порушення кредитних зобов`язань, а саме такий розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Беручи до уваги, що встановлений кредитним договором розмір пені значно перевищує максимально допустимі розміри пені, встановлені Законом, такі умови кредитного Договору є нікчемними в силу ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» оскільки обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, що у свою чергу свідчить про спірність заборгованості за виконавчими написами. Крім того, Відповідачем не доведено належними та допустимим доказами, правомірність утримання суми 10789,87 грн. за Кредитним договором №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р. та 2919,41 грн. за Кредитним договором №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018р. на здійснення страхового платежу, оскільки умови кредитних договорів не містять вимог до Позичальника про необхідність укладення договорів страхування, матеріали справи не містять відомостей про вартість додаткової або супутньої послуги, під якою розуміється в тому числі послуги страхування. Сама по собі умова Кредитного договору про згоду позичальника на укладення Банком договору страхування не може вважатись вимогою до Позичальника про необхідність укладення договорів страхування. При цьому суд зауважує, що ухвала від 26.05.2020р., якою суд витребував у Відповідача, в тому числі, належним чином посвідчену копію Заяви на страхування відповідно до п. 1.6 кредитного договору №Z02.00301.003634061 від 05.02.2018р. та Заяви на страхування відповідно до п.1.13 кредитного договору №Z06.00301.003908966 від 03.05.2018, доказів узгодження із [PERSON] розміру страхової суми, а також належним чином посвідчені копії самих Договорів страхування, Відповідачем не виконана, тому суд на підставі ч. 10 ст. 84 ЦПК України вважає встановленою обставину безпідставності утримання грошових коштів на страхові платежі. Суд критично ставиться до доводів Відповідача щодо того, що стягнення плати за вчинення виконавчих написів законне, оскільки відображення такої плати в оскаржуваних виконавчих написах і її стягнення відповідає Главі 16 Розділу ІІ Порядку. Матеріали справи не містять доказів понесення витрати за вчинення виконавчих написів, що свідчить про те, що сума витрат за вчинення виконавчих написів не є безспірною. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що доводи позивача [PERSON] не спростовані належними та допустимими доказами в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України, та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи. Таким чином судом встановлено, що права позивача були порушені відповідачем та підлягають судовому захисту. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За подання позову Позивачем сплачено 1681,60 грн., за подання заяви про забезпечення позову сплачено 420,40 грн., а всього 2102,00 грн., які підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача.

Outcome: approved