Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

05 травня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту придбання майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 ч. майна, визнання Договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається, що 13 березня 1992 року він зареєстрував шлюб з [PERSON], який було розірвано рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука, запис у відділі ЗАГС проведено 27 листопада 1996 року. З березня 1997 року вони знову стали проживати однією сім'єю, спочатку в місті Кременчуці, а потім в с.В.Терешківка. 12 січня 2000 року було укладено Договір купівлі-продажу домогосподарства [ADDRESS], яке складалося з житлового будинку, огорожі, колодязю та земельної ділянки площею 0, 24 га яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,10 га та для ведення підсобного господарства - 0,14 га за спільні кошти, оскільки проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство, де вирішили побудувати новий дім. Рішенням Червонознам'янської сільської ради за №2 від 24 лютого 2000 року було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку із господарськими приміщеннями та спорудами, на підставі якого виконано проект забудови та надано дозвіл № 118 від 14 квітня 2000 року на проведення будівельних робіт. Оформленням дозвільних документів вони займалися разом зі [PERSON] та розпочали будівництво нового будинку в [ADDRESS] проживаючи однією сім'єю та ведучи спільне господарство. Будівництво закінчили в 2003 році, але певна частина будівельно-ремонтних робіт проводилася ними до 2009 року, в експлуатацію будинок ввели в 2015 році на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 11 грудня 2015 року, чим займався він, сплачуючи всі необхідні витрати, податки та збори. В зазначеному господарстві він проживає і зареєстрований з 2001 року, постійно. 31 грудня 2014 року вони припинили сімейні відносини, [PERSON] виселилася з будинку і до теперішнього часу там не проживає. Вважає, що, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 12 січня 2000 року та на час створення нового майна - житлового будинку вони з [PERSON] проживали однією сім'єю, мали сумісний сімейний бюджет, який поповнювався за рахунок зароблених ними обома коштів, були пов'язані спільним побутом, то зазначене майно є об'єктами їх спільної сумісної власності відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», що майно, придбане внаслідок спільної праці члені сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та ст.74 СК України, що, якщо чоловік і жінка проживають однією сім'єю але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Крім цього, позивач зазначає, що після припинення сімейних відносин з відповідачем [PERSON] він продовжував проживати в спірному домоволодінні, проводив поточний ремонт, платив всі збори та податки та намагався домовитися з останньою про добровільний поділ їх майна. Коли вони не домовились, він почав збирати документи для звернення до суду, але 25 квітня 2016 року отримав письмове повідомлення від відповідача [PERSON], його сина, про виселення з будинку, з посиланнями, що він є власником будинку згідно договору дарування від 15 квітня 2016 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала йому будинок, чим вважає були порушені його права як співвласника спірного домоволодіння. Просив суд встановити факт придбання домогосподарства та земельної ділянки [ADDRESS] згідно Договору купівлі-продажу від 12 січня 2000 року та створення (побудову) житлового будинку за тією ж адресою, який було введено в експлуатацію в 2015 році внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнати об'єктом спільної сумісної власності його та [PERSON] домогосподарство [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ. «В», погріба під частиною будинку літ. «вп», мансарди житлової літ. «Вмнс», прибудови до літньої кухні літ. «а», прибудови літ. «в-вг», літньої кухні літ. «А», сараю літ. «Д», вимощення «І», ями вигрібної «П», колодязя питного літ. «к», водопроводу «кІ», колодязя питного «к2», воріт «№1», огорожі «№2» загальною вартістю 691233 грн., визнати об'єктом спільної сумісної власності його та [PERSON] земельну ділянку [ADDRESS] розміром 0,24га вартістю 148527 грн., визнати Договір дарування домогосподарства [ADDRESS] від 15.04.2016 року посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу недійсним, скасувати державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер:29333261 від 20.04.2016 року на домогосподарство [ADDRESS], визнати за ним та [PERSON] право власності на ? ідеальну частину кожному спільного майна, що складається з житлового будинку літ. «В», погріба під частиною будинку літ. «вп», мансарди житлової літ. «Вмнс», прибудови до літньої кухні літ. «а», прибудови літ. «в-вг», літньої кухні літ. «А», сараю літ. «Д», вимощення «І», ями вигрібної «П», колодязя питного літ. «к», водопроводу «кІ», колодязя питного «к2», воріт «№1», огорожі «№2» загальною вартістю 691233 грн., визнати на ним та [PERSON] право власності на ? ч. кожному спільного майна, що складається з земельної ділянки [ADDRESS] та стягнути з відповідачів в солідарному порядку 4198 грн. 80 коп. сплачених ним як судовий збір при поданні позову до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Чупілко М.В. позов підтримали та просили задовольнити, про обставини та підстави якого пояснили так, як це викладено в заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та їх представники адвокати Кононенко А.П., Кононенко В.А. в судовому засіданні позов не визнали та просили в його задоволенні відмовити. В обґрунтування своїх заперечень на позов відповідач [PERSON] пояснила, що дійсно 13 березня 1992 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON], мають сина [PERSON] 27 листопада 1996 року їх шлюб було розірвано, проживали вони окремо, вона проживала з батьками і сином, шлюбних відносин не мали, але щоб не травмувати хворого їх сина підтримували добрі стосунки і навіть проживали в одному будинку в [ADDRESS], який належав її бабусі, спільного господарства не вели, кожен мав власні кошти, які витрачав на свої потреби. З 2003 року вона підтримує шлюбні відносини з іншим чоловіком [PERSON] , з яким з серпня 2014 року проживає однією сім'єю. В 2001 році на прохання матері, оскільки у позивача були проблеми з реєстрацією та не було, де проживати, вона дала згоду на реєстрацію його в зазначеному будинку і проживання. В 2000 році її мати [PERSON] передала їй безоплатно зазначений будинок і земельну ділянку, що оформили договором купівлі-продажу, враховуючи нижчі ставки податку на цей правочин. Її батько [PERSON], ще за життя, та її мати [PERSON] мали намір біля зазначеного будинку побудувати новий дім. Для цього ними були придбані будівельні матеріали, з яких потім і був побудований будинок в 2003 році, в якому жив і позивач і вона, окремо. В грудні 2014 року вона пішла з будинку, в якому позивач продовжував проживати на його прохання. В 2015 році будинок був прийнятий в експлуатацію та вона отримала на нього правоустановчі документи і подарувала його синові [PERSON]. Вважає, що оскільки вони не проживали однією сім'єю, не підтримували шлюбних відносин, будинок був побудований за її кошти та кошти її батьків, підстави для встановлення факту проживання ними однією сім'єю та визнання будинку їх спільною сумісною власністю, визнання за відповідачем права власності на його ? ч. відсутні. Будинок належить на праві власності тільки її, і вона законно розпорядилась своєю власністю подарувавши будинок синові [PERSON]. Відповідач [PERSON] пояснив, що, коли його батьки розлучилися, він проживав з мамою [PERSON] і бабусею [PERSON]. Батько [PERSON] не проживав з ними, періодично з'являвся, де жив йому невідомо. Будинок будували бабуся [PERSON] і мати [PERSON] Мати в с.В. Терешківка проживала з 2000 року, спочатку в старому будинку, а потім в новому, який побудували. [PERSON]. теж жив там з дозволу матері, бо йому не було де жити. В 2016 році мати подарувала йому будинок і земельну ділянку, на якій він розташований, де він і проживає до теперішнього часу. Третя особа: приватний нотаріус Курячий В.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував і пояснив, що до нього звернулася [PERSON] для укладення договорів дарування житлового будинку і земельних ділянок розташованих в [ADDRESS] та надала правоустановчі документи про належність зазначеного нерухомого майна їй на праві власності, які він перевірив та не встановивши перешкод для вчинення зазначених правочинів 15 квітня 2016 року посвідчив в передбаченому законом порядку договори дарування зазначеного житлового будинку та земельних ділянок, де дарувальником була [PERSON], а обдарованим, її син, [PERSON]. В заяві [PERSON] вказала, що вона в шлюбі не перебувала, ні з ким однією сім'єю не проживала, та що це майно не є спільною сумісною власністю та осіб, які могли б порушити питання про визнання за ними права власності на нього немає. Третя особа: Червонознам'янська сільська рада Кременчуцького району Полтавської області в судове засідання свого представника для участі в розгляді справи не направили, надали суду заяву, в якій просили розглянути справу без участі їх представника та прийняти рішення на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх уповноважених представників, третьої особи - приватного нотаріуса Курячого В.М., показання свідків, дослідивши подані сторонами докази та оцінивши їх з точку зору відповідності вимогам належності та допустимості, приходить до наступних висновків. Кожна особа, як слідує зі змісту ст.3 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають зі сімейного права, пов'язані з визнанням майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл. Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948 р.) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Установлено, що сторони: [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 13 березня 1992 року в Палаці шлюбів м. Кременчука. Мають сина [PERSON]. В 1996 році припинили шлюбні відносини, стали проживати окремо і 27 листопада 1996 року було зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Автозаводського райвиконкому м. Кременчука розірвання їх шлюбу, актовий запис № 1010, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу виданим [PERSON]. З 2000 року сторони: [PERSON] і [PERSON] проживали в будинку в [ADDRESS], який згідно технічного паспорту виготовленого 22 жовтня 1998 року БТІ, складався з житлового будинку, 1945 року забудови площею 48, 2 кв.м, огорожі та криниці та належав [PERSON], матері [PERSON]. Ці обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та не заперечували сторони. 28 березня 2001 року [PERSON] був зареєстрований в будинку [ADDRESS]. Як слідує із виписки з по господарської Червонознам'янської сільської ради, позивач за вказаною адресою зареєстрований, як чоловік, а [PERSON] значиться головою сім'ї. 28 квітня 2016 року [PERSON], згідно довідки Червонознам'янської сільської ради Кременчуцького району від 28 квітня 2016 року, знятий з реєстрації в [ADDRESS] на підставі заяви [PERSON] Відповідно до Договору купівлі-продажу від 12 січня 2000 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок глиномазаний обкладений цеглою критий шифером розмір жилої площі якого становить 18,9 кв.м, огорожу, колодязь, що знаходяться в [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0, 24 га, яка передбачена для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,10 га та для ведення підсобного господарства - 0, 14 га, на якій розташовані житловий будинок і будівлі. Рішенням Червонознам'янської сільської ради № 02 від 24 лютого 2000 року [PERSON] виділена земельна ділянка площею 0,24 га для будівництва житлового будинку та надано дозвіл № 118 від 14 квітня 2000 року на проведення будівництва житлового будинку за індивідуальним проектом та виготовлено проект забудови земельної ділянки індивідуального забудовника. Як слідує із технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] виготовленого станом на 28 травня 2015 року та висновку експертного дослідження №4/8-16 від 26 квітня 2016 року, рік забудови згаданого житлового будинку і господарчих будівель 2003. 11 грудня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 884068653223, номер запису про право власності 13848943 зареєстровано право власності будинок [ADDRESS] за [PERSON]. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що має місце спір про поділ майна між особами, які живуть однією сім'єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно із частиною першою статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. В правовому висновку висловленому у справі № 6-211цс14 від 11.03.2015 р. Верховний суд зазначає, що сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю та тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, частини першої статті 17 Закону України від 7 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Позивач [PERSON] доказів про розмір та належність коштів, які було витрачено ним на будівництво спірного житлового будинку суду не надав, хоча суд неодноразово в ході судового розгляду справи суд йому про це наголошував. Так, встановлено, що позивач працював, мав заробіток, але про його розмір та чи витрачав він ці кошти на придбання та створення спірного майна доказів не надав. Згідно довідки приватного нотаріуса від 04.05.2016 року позивач продав 06 квітня 2000 року належну йому квартиру за 5750 грн., але як розпорядився коштами не встановлено, так як доказів позивач не надав. Те, що будівництво продовжувалось після 2003 року не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Надані чеки та квитанції позивачем на придбання речей для облаштування будинку та будівельних матеріалів на незначні кошти ( а.с.102-106, 134-138), а також копії заяв на придбання будівельних матеріалів за 2000 - 2003 роки ( а.с. 131-133) не дають суду підстав для висновку, що будинок в 2003 році не був закінчений будівництвом. Встановлені зазначені обставини свідчать, що позивач постійно проживаючи в будинку підтримував його в належному технічному стані. Щодо показань свідків позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших в судовому засіданні, то на підставі ст.63 ЦПК України, суд не визнає їх доказами, оскільки повідомлені ними обставини або не містять зовсім інформації щодо предмета доказування або вони не могли назвати джерела своєї обізнаності щодо доходів та витрат сторін. Також суд критично відноситься до показань свідка [PERSON] в судовому засіданні, яка є матір'ю відповідача [PERSON] та заінтересована в вирішенні справи на користь останньої. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При таких обставинах суд приходить до висновку, що будівництво спірного житлового будинку закінчилось в 2003 році, як зазначено в його технічних документах. Аналізуючи зазначені норми матеріального і процесуального права та встановлені в судовому засіданні обставини суд приходить до висновку, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по 31 грудня 2014 року. Належних і допустимих доказів про участь позивача у набутті спірного майна ним не надано, тому відсутні підстави для визнання спірного майна: житлового будинку і земельної ділянки площею 0,24 га, які знаходяться в [ADDRESS], та визнання за позивачем права власності на його по 1/2 ч. та відсутні підстави застосування положень ст.17 Закону України «Про власність», як посилається позивач, що узгоджується з правовою позицією Верховного суд України висловленого у справі №6-1026 цс 15 від 23 вересня 2015 року, що сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Ухвалюючи рішення від 15 лютого 2012 року у справі за позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна у справі № 6-3669св12 Вищий спеціалізований суд з розгляду кримінальних і цивільних справ виходив із того, що до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю. Саме з такого по суті розуміння закону виходить суд та відмовляє в задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. З 31 грудня 2014 року відповідач [PERSON] в спірному будинку не проживає, має іншу сім'ю, і шлюбних відносин з позивачем не підтримує і цього не заперечує позивач. 11 грудня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON], тобто після припинення шлюбних відносин. Зважаючи на викладене, суд визнає безпідставними посилання представника позивача при вирішенні справи, що розглядається, на положення ст.74 Сімейного Кодексу України, чинного з 01 січня 2004 року, що, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову про визнання спірного домоволодіння і земельної ділянки спільною сумісною власністю сторін, то і відсутні підстави для визнання Договору дарування зазначеного майна відповідачу [PERSON] недійсним та скасування його державної реєстрації. На підставі ст.88 ЦПК України не підлягає до задоволення і вимога про стягнення судового збору з відповідачів.

Outcome: dismissed