Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

У жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення, збільшення позовних вимог (т. 1 а. с. 2-5, 54-61; т. 2 а. с. 1-9, 80-87; т. 3 а. с. 236-243; т. 4 а. с. 7-13, 33-38), просила: 1) - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: - автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] ; будівельні матеріали, використані при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; Ѕ частку бази відпочинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] ; меблі, побутову техніку та речі: ліжко без ламелів (виробництво Італія); стілець (виробництво Італія); дзеркала 2 шт. (виробництво Італія); кухню модульнонабірну (виробництво Італія); спальню 5 шт., матрац, ламель; духовку "SMEG"; посудомийну машину "Rosier"; стіл письмовий, комод TV, стіл барний (виробництво Китай); дзеркало, шафу, тумбочку столик туалетний (виробництво Італія); столики туалетні 2 шт., комод для білизни, дзеркало, пуф, тумбочки приліжкові 2 шт., комод високий, тумба ТВ, шафа двохдверна (виробництво Італія); стіл консольний, (виробництво Італія); стіл журнальний, (виробництво Італія); ліжко двоспальне (виробництва Італія); диван (виробництво Італія); гардеробну; шкіряний диван; набір меблів, вітрину двохдверну - 2 шт., тумбу ТВ, комод столовий, стіл обідній, стільці - 6 шт.; набір меблів (стіл 180/240, вітрина 1-дв., вітрина 2-дв, комод столовий без дзеркала, вітрина кутова трапеція, стілець); набір меблів (ліжко, тумба, туалетний стіл із дзеркалом, пуф, комод високий, матрац); комплект меблів (кухня в літню кухню, прихожа та гардероб у будинок); холодильник "Gorenje"; холодильник "Liebherr"; телевізор "Sony"; телевізор "Panasonic"; морозильну камеру "Gorenje"; посудомийну машину "Піраміда"; витяжку "Піраміда"; газову поверхню; духовку електричну "Піраміда"; пральну машину "Bosch"; велосипеди 4 шт.; штори, тюлі, подушки (далі - побутова техніка, меблі та речі); 2) - у порядку поділу спільного сумісного майна виділити їй в особисту власність: - Ѕ частку будівельних матеріалів, використаних при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - квартиру [ADDRESS] ; 3) - у порядку поділу спільного сумісного майна стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію у рахунок спільного рухомого майна подружжя (автомобіль, побутова техніка, меблі та речі) в розмірі 2373710 грн. 37 коп.; 4) - у порядку поділу спільного сумісного майна виділити [PERSON] у власність: - автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] ; - Ѕ частку будівельних матеріалів, використаних при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; - Ѕ частку бази відпочинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] ; 5) - у порядку поділу спільного сумісного майна стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію в рахунок спільного нерухомого майна подружжя в розмірі 698300 грн. В обґрунтування позову зазначала, що із 17 серпня 2001 року вона та [PERSON] перебували у шлюбі, від цього шлюбу вони мають двох дочок: [PERSON] та [PERSON] , які народилися [INFO] . За період перебування у шлюбі вона та [PERSON] придбали зазначене вище нерухоме та рухоме майно, яке вона вважає спільною сумісною власністю подружжя. Вказувала на те, що сторонам на праві власності належить земельна ділянка 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На даній земельній ділянці нею та [PERSON] у період шлюбу збудовано житловий будинок, який в установленому законодавством порядку в експлуатацію ще не ведений, але повністю придатний для проживання, до нього підключені всі комунікації, зроблено технічну документацію, він має 100 % готовності будівництва. Однак враховуючи, що він є самочинним будівництвом, просила поділити між нею та [PERSON] будівельні матеріали, з яких він побудований, вартість яких, на її думку, становить 5320000 грн. Також зазначала, що у цьому будинку знаходяться зазначені вище побутова техніка, меблі та речі, які також є спільним сумісним майном її та [PERSON] , які вона просила залишити у власності відповідача, загальна вартість яких, за її підрахунками, складає 1648410 грн. 38 коп. Загалом вартість рухомого та нерухомого майна, за її підрахунками, становить 11068241 грн. 30 коп. 02 лютого 2016 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву, у якій він, враховуючи уточнення позовних вимог (т. 1 а. с. 231-234: т. 3 а. с. 126-137, 198-201, 245-246), просив: 1) - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] , 96/125 часток квартири [ADDRESS] ; Ѕ частку бази відпочинку, розташованої на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] ; будівельні матеріали, використані при проведенні будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; 2) - визнати об`єктом його особистої приватної власності 29/125 часток квартири [ADDRESS] ; 3) - виділити [PERSON] у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя в особисту власність наступне майно: - автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] ; - 48/125 часток квартири [ADDRESS] ; - Ѕ частку будівельних матеріалів, використаних при проведенні будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; 4) - виділити йому, [PERSON] , у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя в особисту власність наступне майно: - автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] ; - Ѕ частку бази відпочинку, що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] ; - 48/125 часток квартири [ADDRESS] ; - Ѕ частку будівельних матеріалів, використаних при проведенні будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; 5) - визнати борг за договором позики від 07 лютого 2009 року в розмірі 3376250 грн., що еквівалентно 125000 доларів США, його із [PERSON] спільним боргом подружжя. В обґрунтування зустрічних вимог зазначав, що він і [PERSON] з 17 серпня 2001 року перебували у шлюбі. Рішенням суду від 20 січня 2016 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі із [PERSON] ними спільно придбано наступне майно: автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] ; 96/125 часток квартири [ADDRESS] ; Ѕ частку бази відпочинку, що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] ; будівельні матеріали, використані при проведенні будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Також вказував на те, що ним на придбання квартири [ADDRESS] внесені особисті кошти в розмірі 17500 грн., отримані від продажу належної йому у місті Полтава квартири, тому 29/125 часток цієї спірної квартириє його особистою приватною власністю. Крім того зазначав, що 07 лютого 2009 року між ним і [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого він отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в розмірі 100000 доларів США під 5 відсотків річних, зі строком їх повернення до 07 лютого 2014 року, для придбання будівельних матеріалів, необхідних для будівництва житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року за позовом [PERSON] про стягнення боргу з нього на користь [PERSON] стягнуто суму боргу в розмірі 100000 доларів США та 5 % річних за користування позикою в розмірі 25000 доларів США, всього - 125000 доларів США, що становить 3376250 грн. Оскільки даний договір позики був укладений в інтересах сім`ї, тому він вважає, що це боргове зобов`язання повинно бути визнане спільним боргом подружжя, його та [PERSON] , у рівних частках. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені позовні вимоги повністю. Зустрічний позов вони не визнали, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні первісний позов визнав частково, а саме в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] автомобіля марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] ; 96/125 часток квартири [ADDRESS] ; Ѕ частки бази відпочинку, що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] ; будівельних матеріалів, використаних при проведенні будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; та виділення у власність [PERSON] у порядку поділу майна подружжя Ѕ частки зазначених будівельних матеріалів та 48/125 часток вказаної квартири. В іншій частині щодо задоволення первісного позову він заперечував. Зустрічні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 17 серпня 2001 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 325. Від цього шлюбу вони мають двох малолітніх дочок: [PERSON] та [PERSON] , які народилися [INFO] . 20 січня 2016 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірваний. У ч. ч. 6, 9, 10 ст. 7 СК України встановлено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За змістом ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України у п. п. 23, 24 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Сторонами у справі, як у первісному, так і у зустрічному позовах, заявлено вимоги поділити наступне спільне майно подружжя: автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] ; автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] ; будівельні матеріали, що були використані при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] ; Ѕ частку бази відпочинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] ; побутову техніку, меблі та речі; борг подружжя в розмірі 3376250 грн. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки у спільному майні (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пленум Верховний Суд України в абз. 3 п. 24 постанові № 2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи зазначені норми, визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог [PERSON] та заявлені ним аналогічні вимоги у зустрічному позові в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] автомобіля марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] ; Ѕ частки бази відпочинку, що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] ; будівельних матеріалів, використаних при проведенні будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , суд вважає, що вони не потребують з`ясування і дослідження обставин щодо придбання сторонами цього спірного майна в період перебування у шлюбі. Суд встановив, що таке визнання позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 25 листопада 2016 року № 10208/16-54 дійсна (ринкова) вартість автомобіля марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] , становить 725229 грн. 99 коп. (т. 2 а. с.193-239). За результатами звіту про оцінку нерухомого майна вартість Ѕ частки бази відпочинку, розташованої на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , складає 698300 грн. (т. 2 а. с.88-138). Загальна вартість будівельних матеріалів, використаних при проведенні будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , згідно із висновком експерта за результатами проведення судової будівельно технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15 лютого 2018 року № 10207/16-43/1511/18-43 становить 2857318 грн. (т. 3 а. с. 5-17). Будь-яких доказів на підтвердження того, що при проведенні будівництва вказаного вище житлового будинку використані будівельні матеріали в розмірі 5320000 грн. позивачем [PERSON] суду не надано та судом не здобуто, тому доводи сторони позивача у цій частині суд до уваги не приймає та виходить із вартості будівельних матеріалів, визначених відповідними висновками експертів у зазначеному вище розмірі 2857318 грн. Судом встановлено, що у період перебування у шлюбі сторонами також був придбаний автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] , який на праві власності зареєстрований за [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 01 березня 2011 року. Позивач [PERSON] при подачі у жовтні 2015 року до суду позовної заяви просила суд визнати автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] , спільним сумісним майном подружжя та виділити його їй в особисту власність. У ході розгляду справи свої позовні вимоги в цій частині зменшила, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] самоправно заволодів цим автомобілем, про що нею подано заяву до правоохоронних органів та 08 жовтня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018110130004201 внесені відомості та розпочато досудове розслідування. Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Враховуючи зазначену норму, суд вважає, що Витяг з реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень за № 12018110130004201 не може бути прийнятий в якості доказу викрадення [PERSON] автомобіля марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] , або знаходження даного автомобіля у відповідача, оскільки досудове розслідування не закінчено, підозра чи обвинувачення [PERSON] не пред`явлені. Будь-яких доказів того, що цей спірний автомобіль знаходиться у відповідача [PERSON] судом не здобуто. За змістом ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Оцінюючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] , із цивільного обороту не виключений, власником цього транспортного засобу являється [PERSON] , у разі його виявлення автомобіль залишиться у власності позивача, тому суд вважає, що даний транспортний засіб належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 25 листопада 2016 року № 10208/16-54 дійсна (ринкова) вартість автомобіля марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] , становить 423269 грн. 02 коп. (т. 2 а. с.193-239). Позивачем [PERSON] також заявлені вимоги про визнання спільною сумісною власністю її та відповідача [PERSON] побутової техніки, меблів та речей. Із досліджених у судовому засіданні видаткових накладних: № 22/02/14 від 22 лютого 2014 року на суму 53168 грн., № 14/02/14 від 14 лютого 2014 року на суму 15600 грн., № 14/02/14 від 14 лютого 2014 року на суму 9200 грн., № 20/12/13 від 20 грудня 2013 року на суму 229660 грн., № 02/12/13 від 02 грудня 2013 року на суму 23528 грн, № 01/12/13 від 01 грудня 2013 року на суму 13125 грн, № 31/10/13 від 31 жовтня 2013 року на суму 21400 грн, №-14 від 20 березня 2015 року на суму 4000 доларів США, що за курсом НБУ становить (26,60 грн. за 1 долар США) 106400 грн.; заказів-специфікацій: № 2299 від 10 квітня 2014 року на суму 23960 грн., № 2298 від 10 квітня 2014 року на суму 5366 доларів США, що за курсом НБУ (26,60 грн. за 1 долар США) складає 142735 грн. 60 коп., № 1228 від 21 березня 2015 року на суму 281 Євро, що за курсом НБУ (29,98 грн. за 1 Євро) становить 8424 грн. 38 коп.; договору № 53/43 купівлі -продажу від 10 квітня 2014 року на суму 44500 грн.; специфікацій-додаток № 1 до договору № 10 від 16 липня 2014 року на суму 8382 грн., додаток № 2 до договору № 10 від 16 липня 2014 року на суму 16829 грн., додаток № 1 до договору № 17 від 10 жовтня 2014 року на суму 27930 грн., додаток № 2 до договору № 17 від 10 жовтня 2014 року на суму 2342 грн. (т. 1 а. с. 62-88, т. 2 а. с. 24), встановлено, що у період з 2013 по 2015 роки подружжя [PERSON] у шлюбі придбали наступне рухоме майно: ліжко без ламелів (виробництво Італія) вартістю 53168 грн.; стілець (виробництво Італія) вартістю 15600 грн.; дзеркала 2 шт. (виробництво Італія) вартістю 9200 грн.; кухня модульнонабірна (виробництво Італія) вартістю 229660 грн.; набір меблів "АІДА", матрац, ламель вартістю 23528 грн.; духовка "SMEG" та посудомийна машина "Rosier" вартістю 13125 грн.; стіл письмовий, комод TV і стіл барний (виробництво Китай) вартістю 21400 грн.; дзеркало, шафа, тумбочка столик туалетний (виробництво Італія) вартістю 23960 грн.; столики туалетні 2 шт., комод для білизни, дзеркало, пуф, тумбочки приліжкові 2 шт., комод високий, тумба ТВ, шафа двохдверна (виробництво Італія) вартістю 142735 грн. 60 коп.; стіл консольний (виробництво Італія) вартістю 7421 грн. 40 коп.; стіл журнальний (виробництво Італія) вартістю 8424 грн. 38 коп.; набір меблів (стіл 180/240, вітрина 1-дв., вітрина 2-дв, комод столовий без дзеркала, вітрина кутова трапеція, стілець) вартістю 106400 грн.; набір меблів (ліжко, тумба, туалетний стіл із дзеркалом, пуф, комод високий, матрац) вартістю 44500 грн.; штори, тюлі, кант, підхват, низ штори, троянди, листя, подушки вартістю 8382 грн.; штори, тюлі, ламбрекен, підхвати, банти, рюші, подушки вартістю 16829 грн.; штори, тюлі, бахрома, підкладка, крючки вартістю 27930 грн.; тюлі, ламбрекени, петлі, кронштейн вартістю 2342 грн. Всього загальна вартістю зазначеного вище рухомого майна складає 754605 грн. 38 коп. У перерахованих вище документах замовником вказаного майна є позивач [PERSON] , адреса доставки цього майна: [ADDRESS] . Заперечення відповідача [PERSON] проти цих вимог [PERSON] , суд не приймає до уваги, оскільки у зазначених накладних, квитанціях, специфікаціях, договорах вказаний період з 2013 по 2015 роки, у даний період сторони перебували у шлюбі, вели спільне господарство та проживали за адресою: [ADDRESS] , що вказана як адреса доставки зазначеного рухомого майна у цих документах, тому суд дійшов висновку, що дане рухоме майно придбане саме для потреб сім`ї [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та знаходиться у зазначеному житловому будинку. Посилання сторони відповідача [PERSON] на те, що перераховані вище документи є підробленими, суд до уваги не приймає, так як будь-яких доказів на підтвердження цього факту суду не надано, звернення відповідача до прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення не є доказом на підтвердження факту підробки документів. Позовні вимоги [PERSON] у частині визнання спільним сумісним майном подружжя предметів і меблів: комплект меблів (кухня в літню кухню, прихожа та гардероб у будинок) загальною вартістю 45000 грн., холодильник "Gorenje" вартістю 11000 грн., холодильник "Liebherr" вартістю 15000 грн., телевізор "Sony" вартістю 15000 грн., телевізор "Panasonic" вартістю 10000 грн., морозильна камера "Gorenje" вартістю 15000 грн., посудомийна машина "Піраміда" вартістю 5000 грн., витяжка "Піраміда" вартістю 6000 грн., газова поверхня вартістю 5000 грн., духовка електрична "Піраміда" вартістю 7000 грн., пральна машина "Bosch" вартістю 10000 грн., 4 велосипеди вартістю 25000 грн., пошиття чохла загальною вартістю 2039 грн., належними і допустимими доказами щодо часу придбання цього майна та його вартості позивач не підтвердила, у спеціфікації-додатку № 1 до договору № 18 від 07 листопада 2014 року (т. 1 а. с. 87) взагалі заявлено про пошиття штор, що не є майном подружжя, тому суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позову в цій частині. Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти визнання квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя, посилавсяна те, що частина цієї квартири придбана за його особисті грошові кошти в розмірі 17500 грн., отримані ним від продажу 01 березня 2002 року належної лише йому квартири [ADDRESS] , тому він вважає, що 29/125 часток цієї спірної квартири є його особистою власністю та поділу як спільне майно подружжя не підлягає. Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц та від 21 листопада 2018 року у № 372/504/17 зазначив, що у ст. 60 СК України законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідач [PERSON] суду не довів та не надав доказів, крім вказаного вище договору купівлі-продажу квартири у місті Полтава , на підтвердження того, що грошові кошти в розмірі 17500 грн., отримані ним від продажу даної квартири, були внесені ним як особиста власність на придбання квартири [ADDRESS] . За таких обставин, суд дійшов висновку, що спірна квартира [ADDRESS] належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] у повному обсязі. Із матеріалів справи вбачається, що із зустрічним позовом відповідач [PERSON] звернувся до суду 02 лютого 2016 року. 06 серпня 2018 року [PERSON] подав до суду заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, у якій просив, зокрема, визнати борг у розмірі 3376250 грн., що еквівалентно 125000 доларів США, за договором позики від 07 лютого 2009 року, укладеним між ним та [PERSON] , його та [PERSON] спільним боргом подружжя. За змістом ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15-ц зазначив, що тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. На підтвердження обставин отримання грошових коштів від [PERSON] в інтересах сім`ї в розмірі 100000 доларів США [PERSON] надав суду розписку від 07 лютого 2009 року про отримання ним від [PERSON] цієї суми грошових коштів (т. 3 а. с. 91). Також, на підтвердження позовних вимог у цій частині відповідач [PERSON] надав суду рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2016 року у цивільній справі № 361/8776/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , яким стягнуто із останнього на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 3376250 грн. Заперечуючи проти укладення 07 лютого 2009 року між [PERSON] і [PERSON] договору позики, позивач [PERSON] посилалася на те, що цей договір є фіктивним, про його укладення їй нічого відомо не було. Крім того, вказувала, що у 2013 році нею і [PERSON] придбано автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] , за 90000 доларів США, тому зазначала про те, що у разі дійсного існування цього боргу грошові кошти були б витрачені на погашення суми заборгованості, а не на придбання автомобіля. Із зазначеного вище рішення суду не вбачається, що сума боргу в розмірі 3376250 грн., отримана [PERSON] від [PERSON] , була використана саме в інтересах сім`ї [PERSON] . Будь-які докази того, що дані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї [PERSON] , а саме на будівельні матеріали для будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ,у матеріали справи відсутні, таких доказів відповідач [PERSON] суду не надав та у судовому засіданні не довів. Обставини укладення 07 лютого 2009 року між [PERSON] і [PERSON] договору позики, за умовами якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 100000 доларів США під 5 відсотків річних строком повернення до 07 лютого 2014 року для придбання будівельних матеріалів, необхідних для будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , викликають у суду сумнів з огляду на те, що договір позики укладено 07 лютого 2009 року, із зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду 02 лютого 2016 року, на момент звернення до суду із зустрічним позовом [PERSON] було відомо про вказану вище суму боргу, однак зустрічні вимоги про визнання даної суми боргом подружжя до [PERSON] ним були заявлені лише у серпні 2018 року. Будь-яких доказів на підтвердження того, що ця сума позики використана відповідачем в інтересах сім`ї [PERSON] , на придбання будівельних матеріалів, необхідних для будівництва житлового будинку за зазначеною адресою, [PERSON] суду не надав та ці обставини в суді останнім не доведені. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом для виклику в суд [PERSON] , з яким він укладав договір позики 07 лютого 2009 року в якості свідка, що є суттєвим у цій справі, для підтвердження обставин, на які він посилався, заявляючи вимоги про визнання суми боргу в розмірі у розмірі 3376250 грн. за договором позики від 07 лютого 2009 року, укладеним між ним і [PERSON] , спільним боргом подружжя [PERSON] , тому у цій частині позов суд вважає недоведеним і необґрунтованим та у задоволенні цих вимог суд відмовляє. Крім того, на момент ухвалення судом рішення у справі зазначена сума боргу повністю повернута відповідачем [PERSON] , про що свідчить розписка від 07 жовтня 2017 року, надана останнім про отримання ним від [PERSON] у рахунок погашення суми боргу за договором позики грошових коштів у розмірі 125000 доларів США (т. 3 а. с. 100). За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, судом встановлено, що за період перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно: автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 725229 грн. 99 коп.; автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 423269 грн. 02 коп.; будівельні матеріали, що використані при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 2857318 грн.; квартиру [ADDRESS] вартістю 1348323 грн.; Ѕ частку бази відпочинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] вартістю 698300 грн.; побутову техніку, меблі та речі вартістю 754605 грн. 38 коп. Всього загальна вартість перерахованого вище спільного майна подружжя, що підлягає поділу, становить 6807045 грн. 39 коп. Зазначене вище майно, набуте сторонами за час шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , тому при поділі даного майна кожний із них має право на виділення йому Ѕ частки цього майна вартістю 3403522 грн. 70 коп. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи питання про поділ спільного сумісного майна сторін, суд враховує: заявлені у первісному та зустрічному позовах вимоги, погодження сторонами щодо розподілу між ними майна в частині автомобіля марки "Toyota", модель "Land Cruiser", будівельних матеріалів, використаних при будівництві житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , та Ѕ частки бази відпочинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також те, що автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] та який перебував у володінні та користуванні позивача, з цивільного обороту він не виключений, у спірній квартирі [ADDRESS] [PERSON] проживає разом із двома дітьми та користується квартирою, чого [PERSON] не заперечував, місцезнаходження спірних меблів, побутової техніки і речей за адресою: [ADDRESS] , та відсутність доступу [PERSON] до цих речей. Враховуючи вище викладене, суд вважає необхідним розподілити між сторонами спільне сумісне майно подружжя наступним чином. Виділити позивачу [PERSON] у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя в особисту власність наступне майно: автомобіль марки "Toyota", модель "RAV4", реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 423269 грн. 02 коп.; Ѕ частку будівельних матеріалів, використаних при будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1428659 грн.; квартиру [ADDRESS] вартістю 1348323 грн., всього майно загальною вартістю 3200251 грн. 02 коп. Виділити відповідачу [PERSON] у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя в особисту власність наступне майно: автомобіль марки "Toyota", модель "Land Cruiser", реєстраційний номер [NUMBER] , вартістю 725229 грн. 99 коп.; Ѕ частку будівельних матеріалів, використаних при будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , вартістю 1428659 грн.; Ѕ частку бази відпочинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташована на земельній ділянці площею 0,7 га, кадастровий номер [NUMBER] , вартістю 698300 грн.; меблі, побутову техніку і речі вартістю 754605 грн. 38 коп., що знаходяться у спірному житловому будинку, всього майно загальною вартістю 3606794 грн. 37 коп. З огляду на перевищення вартості Ѕ частки майна виділеного відповідачу із спільного майна подружжя на 203271 грн. 68 коп. (3606794 грн. 37 коп. - 3403522 грн. 70 коп.), суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у зазначеному розмірі. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, розглянувши заявлені [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги, суд дійшов висновку, що первісний і зустрічний позови сторін підлягають задоволенню лише частково. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial