Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

В лютому 2018 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що 17 листопада 2001 року у міському відділі РАГС управління юстиції Вінницької області між сторонами було уклалено шлюб. Біля шести років тому сторони припинили сумісне проживання, шлюб фактично розпався і позивач звернулася до суду з позовом про його розірвання. Також [PERSON] повідомляє, що від сумісного проживання в них народилася спільна неповнолітня дитина син [PERSON], [INFO], який проживає і перебуває на утриманні позивача. Відповідач спочатку надсилав кошти на утримання дитини в сумі еквівалентій 500 дол. США, проте поступово самовільно зменшував цю суму. З початку 2016 року по даний час взагалі не допомагає утримувати сина. [PERSON] є фізично здоровою людиною працездатного віку, працює в Російській Федерації, житлом забезпечений, інших утриманців немає. Виходячи з вищевикладеного, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути на її користь з [PERSON] аліменти на користь та утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 5\~000,00 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня подання заяви до повноліття дитини. Ухвалою суду від 14 березня 2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Відповідачу запропоновано протягом п'яти днів із дня вручення даної ухвали, подати суду заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Також [PERSON] роз'яснено, що якщо він не подасть у встановлений судом строк такі заперечення, він має право ініціювати перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження лише у випадку, якщо доведе, що пропустив строк з поважних причин. Крім того, даною ухвалою суду було визначено строки для подання сторонами відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. На виконання вимог ухвали відповідачем було надіслано суду відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що [PERSON] наразі проживає з батьками похилого віку, допомагає їм та займається домашнім господарством. В серпні 2015 року він втрати постійну роботу та є безробітнім. Проти розміру аліментів, заявлених позивачем, заперечує, оскільки на сьогоднішній день має скрутне фінансове становищу. Щодо стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, то не заперечує. Відповідач зазначає, що готовий надавати грошові кошти на утримання дитини, згідно та у відповідності до діючого законодавства. Відносно стягнення грошових коштів на оплату правничої допомоги позивача, не згоден. Позивач копію ухвали про відкриття спрощеного позовного провадження у справі з повідомлення сторін отримала, проте у визначені строки відповіді на відзив подано не було. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, посилаючись на обгрунтування відзиву на позовну заяву. Просив визначити розмір аліментів відповідно до діючого законодавства. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно свідоцтва про одруження серії І-АМ №071238, виданого 17.11.2001 року, судом встановлено, що 17.11.2001 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб у міському відділі РАГС управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 2433 (а.с. 3). Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-АМ № 082063, виданого 31.07.2007 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницькій області, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 4). З довідки МКП «ЖЕО» від 19.02.2018 року вбачається, що син сторін зареєстрований та проживає разом з матір'ю в [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 27 вищевказаної Конвенції визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дитини є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання сина. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З довідки виконавчого комітету Северинівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області № 101 від 23.03.2018 року судом встановлено, що відповідач[PERSON] зареєстрований разом з своїми батьками в селі Северинівка Ямпільського району по вул. Сонячна, 34. Також даним виконавчим комітетом було надано довідку № 160 від 23.03.2018 року зі змісту якої вбчаачється, що станом на 23.03.2018 року на території Северинівської сільської ради [PERSON] не працює. Крім того, відповідачем на підтвердження факту не працевлаштування надано копію трудової книжки, в якій останнім записом є 08.09.2015 рік розірвання трудового договору. Суд критично ставиться до твердження[PERSON] відносно того, що він є безробітнім, оскільки ним не надано жодного доказу того, що він зареєстрований в державній службі зайнятості як такий, що шукає роботу, готовий та здатний приступити до підходящої роботи. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідач працює в Російській Федерації, отримує достатньо високий розмір доходу, так як це не підтверджено жодними належними письмовими доказами. Частиною першою ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідач зазначає, що він немає доходу, оскільки є безробітнім, проте погоджується сплачувати аліменти на утримання дитини, однак в розмірі визначеному законодавством. Отже, [PERSON] визнає свій обовязок утримувати дитину та погоджується сплачувати аліменти, хоча офіційно ніде не працює. З огляду на це, суд приходить до переконання, що відповідач все ж таки має доходи. Частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так, [PERSON] України «Про державний бюджет на 2018 рік» визначено, що прожитковий мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років станом на 1 січня становить 1860 грн. Прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст. 1 [PERSON] України «Про прожитковий мінімум»). Отже, прожитковим мінімумом визначається мінімальний розмір матеріального забезпечення дитини. Враховуючи розмір аліментів заявлений позивачем 5 000 грн. та прожитковий мінімум, суд приходить до висновку, що дитина сторін - десятирічний [PERSON] наразі не може забезпечуватися належним утриманням навіть на мінімальному рівні. Виходячи з положень статті 141 СК України (що мати, батько мають рівні обов'язки щодо дитини), для забезпечення дитини прожитковим мінімумом батьки мають рівними частками брати участь в матеріальному утриманні дитини, тобто 1860,00 : 2 = 930 грн. Отже, кожен з батьків дитини має сплачувати аліменти в розмірі 930 грн. Разом з тим, суд зазначає, що даний розмір є лише мінімальним. Також, суд звертає увагу, що, 08.07.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017 року. [PERSON] ч. 2 ст. 182 СК України викладена в новій редакції, згідно якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи із наведеного, суд вважає, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу дитині. Так, судом враховується, що син проживає разом із позивачем [PERSON], [PERSON] є працездатною особою, офіційно не працює, в зв'язку з чим його дохід має мінливий характер, інших утриманців немає. З урахуванням викладеного, враховуючи зміни у чинному законодавстві щодо встановленого державою мінімального розміру аліментів на дитину, для найкращого забезпечення інтересів дитини, враховуючи майновий стан відповідача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 1\~000,00 грн. щомісячно, до його повноліття. Крім того, суд не приймає до уваги пояснення сторін про факти добровільної сплати аліментів за попередній період, оскільки вони не стосуються предмету спору. Позивачем заявлено вимоги про стягнення аліментів з дня подання позовної заяви. Частиною 1 ст. 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне стягнення аліментів розпочати з 19.02.2018 року. У відповідності до ст. 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 400 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу, що підтверджено документально (а.с. 6), а також на користь держави 704, 80 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial