Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору. Вказані позовні вимоги ПАТ КБ „Приватбанк" обґрунтовуються тим, що відповідач [PERSON] на підставі кредитного договору №ROIAGА00000007, укладеного між ПАТ КБ „Приватбанк" 26 липня 2007 року, отримав кредит в сумі 29000,00 євро зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 25 липня 2017 року. Позивач зазначає, що в забезпечення виконання вказаних зобов'язань 26 липня 2007 року між ПАТ КБ „Приватбанк" і відповідачами укладено договори поруки з [PERSON]. Також позивач зазначає, що з доводами ПАТ КБ „Приватбанк" [PERSON] належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання по вказаному кредитному договору щодо своєчасного погашення кредиту, сплати відсотків, комісії та інших витрат, внаслідок чого станом на 20 квітня 2016 року виникла заборгованість на загальну суму 117559,56 євро, в тому числі: заборгованість за кредитом в сумі 27037,76 євро, заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 30263,31 євро, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 4640,00 євро, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 55618,49 євро. Разом з тим, банк просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом на суму 103950,10 євро, що за курсом 28,86 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.04.2016 року складає 2999999,89 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом в сумі 27037,76 євро, заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 30263,31 євро, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 4640,00 євро, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 42009,03 євро. Представник позивача в судове засідання з'явився, а також подав до суду письмові пояснення. Пояснення представника позивача зводяться до доводів, викладених в позовній заяві. Вказує на те, що на даний час існує заборгованість по кредиту, зобов'язання не виконані, погашення боргу по кредиту відповідачем не здійснюється. Нарахування процентів за користування кредитом, комісії та пені банком проводиться правомірно. Оскільки тіло по кредиту не погашене, то вважає обґрунтованими стягнення заборгованості по тілу кредиту. Відповідач - 2 до суду не з'явився, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. Відповідач - 1 [PERSON] та його представник в судове засідання з'явились, позовні вимоги позивача не визнали через їх безпідставність та необґрунтованість. Також просили застосувати позовну давність. Подали письмові пояснення, які містяться в матеріалах справи та зводяться до наступного. Банк неправомірно вимагає стягнути тіло кредиту, комісію, проценти за порушення зобов'язань по кредиту, пеню в іноземній валюті. Вважає можливим нарахування процентів за користування кредитом за період з 02.06.2012 року по день звернення до суду - квітень 2016 року та пені за останні рік до звернення до суду в національній валюті. Вказує на неможливість покладення на відповідачів подвійної цивільно-правової відповідальності. Посилається на наявність рішення Кузнєцовського міського суду Рівненської області від 25.06.2013 року, яке набрало законної сили, в справі між тими самими сторонами по тому самому кредиту про звернення стягнення на квартиру. Суд, вислухавши думку представника позивача, відповідача - 1, його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи кредитного договору №ROIAGА00000007, укладеного між ПАТ КБ „Приватбанк" і [PERSON] 26 липня 2007 року укладено кредитний договір № ROIAGА 00000007, укладеного (п.7.1.), підтверджується те, що позивач надав позичальнику кредитні кошти терміном з 26 липня 2007 року до 25 липня 2017 року у вигляді не поновлювальної лінії (кредит) у розмірі 29000 (двадцять дев'ять тисяч) євро на наступні цілі: споживчий під заставу нерухомості, а також у розмірі 2916 (дві тисячі дев'ятсот шістнадцять) євро 42 центи на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 (нуль цілих вісімдесят чотири сотих) % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 (нуль цілих дві десятих) від суми виданого кредиту щомісяця та 1,5 (одна ціла п'ять десятих) % від суми кредиту на момент надання кредиту від суми виданого кредиту, відсотків за до строкове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п.6.2. даного договору. Періодом сплати вважається період з „15" по „20" число кожного місяця. Щомісячний платіж складає 444,78 євро, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та здійснювати погашення кредиту в строки відповідно до графіка погашення кредиту. В п.4.1. кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п.2.2.2., 2.2.3. даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Відповідно до п.7.4. кредитного договору, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,28 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач [PERSON] не виконав договірних зобов'язань за кредитним договором, допустивши виникнення простроченої заборгованості по кредиту. Факт порушення зобов'язань позичальником за кредитним договором відповідачами не оспорюється та підтверджується матеріалами справи. Однак до наданого банком розрахунку заборгованості по кредиту та виписок суд ставиться критично, вважає сумнівними. З вказаного розрахунку банку та наданих виписок слідує, що станом на 20.04.2016 року по зазначеному кредитному договору банк нараховує позичальнику основну суму по кредиту, а також не лише проценти за користування кредитом за ставкою 10,08 % річних (0,84 % на місяць), відповідно до п. 7.1 кредитного договору, як плата за користування кредитом, а й проценти за користування кредитом за ставкою 27,36 % річних (2,28 % на місяць), відповідно до п. 7. 4 кредитного договору - при порушенні зобов'язань по кредиту; комісію та пеню. Всі платежі нараховуються в валюті кредиту. Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача [PERSON] та його представника про неправомірність та безпідставність нарахування банком процентів за користування кредитом за ставкою 27,36 % річних, - при порушення зобов'язань за кредитом. З розрахунку банку та пояснень представника позивача слідує, що нарахування вказаних процентів здійснюється банком відповідно до п. 7.4. кредитного договору. Пунктом 7.4. кредитного договору визначено, що при порушення позичальником зобов'язань по кредитному договору, визначених в п. 7.1. - сплата кредиту, процентів, винагороди) відсотки за користування кредитом сплачуються позичальником за ставкою 2,28 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості по кредиту. Розмір таких нарахованих процентів включено до загальної суми процентів, які позивач просить стягнути. Однак суд встановив, що правова природа та суть таких зобов'язань вказує на те, що такі проценти фактично є формою відповідальності відповідача при порушенні зобов'язань по кредиту, - неустойкою. Проте однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі та на яку суд повинен звертати увагу, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм цивільно-правової відповідальності. Положеннями кредитного договору (п. 7.1.) визначено сплату процентів за користування у розмірі 0,84 % на місяць, тобто 10,08 % річних. Між тим природа процентів, визначених п. 7.4. кредитного договору є неустойкою. Отже, стягнення процентів за користування кредитом у формі неустойки на підставі п. 7.4. кредитного договору, під видом плати за користування кредитом, не ґрунтується на вимогах закону та є безпідставною. Вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Крім того, суд вважає безпідставним нарахування банком комісії по кредиту. Позивач не надав доказів підстав стягнення таких коштів. Наданий позивачем розрахунок заборгованості по кредиту та виписки щодо нарахування комісії суд оцінює критично, оскільки зі змісту кредитного договору такого поняття, як виду платежу по кредиту не передбачено, правове обґрунтування відсутнє. Доводи представника позивача в цій частині щодо того, що нарахування комісії передбачено п. 7. 1. кредитного договору як винагорода за надання фінансового інструменту на увагу не заслуговують. Ні зі змісту позовної заяви, ні з наданого банку розрахунку та виписок не вбачається, яким чином розрахована сума комісії, з чого вона складається та з яких підстав чи за які порушення нарахована. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом, (нікчемний правочин)якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). До даних правовідносин з приводу безпідставності нарахування комісії суд застосував правову позицію Верховного Суду України, викладену ним в постанові від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16. Таким чином, вимоги банку про стягнення комісії не можуть бути задоволені за їх безпідставністю. Окрім того, наявність підстав для стягнення боргу по основній сумі кредиту, наразі відсутня. Рішенням Кузнєцовського міського суду Рівненської області від 25.06.2013 року, яке набрало законної сили, в цивільній справі № 2/1711/5/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] [PERSON] та [PERSON], підтверджується та не потребує додаткового доказування факт звернення стягнення на майно відповідачів в рахунок погашення заборгованості по основній сумі за тим самим кредитом в повному обсязі до його повного погашення, а також по процентах за користування кредитом за період дії кредитного договору по 01.06.2012 року включно. Тобто вирішення в іншій справі судом питання про погашення всієї суми боргу по основній сумі кредиту до повного погашення (в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України) та інших зобов'язань нарахованих станом на 01.06.2012 року: процентів, комісії, пені, штрафу, унеможливлює повторне стягнення таких платежів. Отже, вимога позивача про стягнення основної суми по кредиту не підлягає до задоволення. Окрім того, є необґрунтованими вимоги банку про нарахування пені в іноземній валют за весь період прострочення виконання зобов'язань по кредиту. У абзацах. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то водночас зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією. Проте Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України. Отже, положення ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Таким чином, позивач необґрунтовано визначив та обчислив пеню у валюті євро. Пеня чи штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вони повинні обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення. Разом із тим за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Таким чином, суд вважає необґрунтованими вимоги банку про нарахування пені в іноземній валюті за весь період кредитування. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини в їх сукупності та взаємозв'язку, суд вважає підтвердженими обставини позову ПАТ КБ „Приватбанк" в частині нарахування та стягнення заборгованості по кредитному договору №ROIAGА00000007 від 26 липня 2007 року по відсотках за користування кредитом на загальну суму 8036,18 євро, що за курсом 1 євро (який станом на 20.04.2016 року складав 28,86 гривень відповідно до повідомлення НБУ) становить 231924,15 грн., нарахованих за ставкою 0,84 % на місяць за період з квітня 2013 року по 20 квітня 2016 року (в межах позовних вимог), а також в частині нарахування та стягнення пені за рік до звернення до суду, обчисленої в національній валюті на момент прострочення зобов'язання на загальну суму 24790,46 грн. При розрахунку заборгованості по кредиту суд керувався розрахунком, наданим відповідачем, який є обґрунтованим відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, не спростований позивачем. Доводи відповідача [PERSON] та його представника щодо застосування в цілому до всіх позовних вимог банку наслідків пропуску строку позовної давності у зв'язку із застосуванням позивачем в грудні 2012 року права на повернення кредиту достроково, на увагу не заслуговують, оскільки через подання банком до суду позову в 2011 році про звернення стягнення на квартиру відбулось переривання перебігу позовної давності. Разом з тим, суд вважає слушними доводи представника відповідача про застосування до позовних вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності до кожного чергового щомісячного платежу при обрахунку процентів за користування кредитом (відповідно до п. 7.1 кредитного договору), - загальна позовна давність в три роки, та застосовує спеціальну позовну давність до вимог про стягнення пені, - в один рік. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд вирішує дану цивільну справу в межах заявлених позовних вимог ПАТ КБ „Приватбанк", а саме: про звернення стягнення боргу по кредиту по процентах за користування кредитом в межах заявленого періоду та за вказаним в позові курсом валют від 20.04.2016 року, що обраний позивачем. Також судом встановлено, що в забезпечення виконання вказаних зобов'язань [PERSON] перед ПАТ КБ „Приватбанк" по кредитному договору між відповідачем [PERSON] та банком було укладено договір поруки. За яким поручитель відповідає солідарно з боржником. Доводи банку в цій частині є обґрунтованими. При вирішенні даної цивільної справи суд застосував наступні правові норми, які регулюють спірні правовідносини сторін. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч.1 ст.530 ЦК України слідує, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї з сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України). Частиною 1 статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог і заперечень. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача сплачений в дохід держави судовий збір в розмірі 1193,57 грн. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене та,

Outcome: partial