Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У травні 2019 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява. Позивачка мотивувала позовні вимоги тим, що з відповідачем по справі вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2002 року по березень 2019 року. З початку їхнього спільного проживання до липня 2003 року вони проживали у будинку матері позивачки по [ADDRESS] . Під час спільного проживання, 23 червня 2003 року, сторони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] , площею 60,1 кв.м. у м. Ржищів, за 5 000 доларів США. У липні того ж року сторони вселилися у цю квартиру. Покупцем у зазначеному вище договорі був зазначений лише відповідач. На сьогоднішній день ринкова вартість такої квартири становить приблизно 393 054,00 грн.. До березня 2019 року позивачка, її син [PERSON] та відповідач проживали однією сім`єю у придбаній ними квартирі, проте, 29 березня 2019 року відповідач заявив, що у нього з`явилася інша жінка і щоб позивачка із своїм сином якнайшвидше вибралися із його квартири, бо за документами саме він значиться її власником. 02 квітня 2019 року, через постійний моральний тиск з боку відповідача, позивачка з сином були вимушені перебратися із спірної квартири знову до будинку матері позивачки. Крім того, за час їхнього з відповідачем спільного проживання у період з липня 2003 року по грудень 2018 року ними було придбане наступне майно: - автомобіль Opel Meriva, 2007 року випуску, був придбаний за 6 100 доларів США 13 квітня 2018 року, що на день звернення становить 161 955,00 грн.; - двигун до човна Nissan Marine, 15 с, вартістю 50 000 грн.; - морозильну камеру «Атлант» вартістю 8 699 грн.; - телевізор Supra 32 вартістю 3 600 грн.; - пральну машину Wirpool вартістю 9 299 грн.; - холодильник Samsung вартістю 10 560 грн.; - газову поверхню Aristоn вартістю 4 548 грн.; - духову шафу Aristоn вартістю 7 288 грн.; - пилосмок Vitek вартістю 3 149 грн. Дані про ринкову вартість зазначеного вище майна, крім автомобіля, взято з інтернетресурсу, як єдиного доступного позивачці способу її визначення, оскільки прямого доступу до нього вона не має. До набрання чинності СК України - до 1 січня 2004 року стосовно правовідносин щодо до придбання спірної квартири застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української PCP та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української PCP 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Як позивачкою зазначалося вище, у період з січня 2002 року по липень 2003 року вони з відповідачем спільно проживали у будинку матері позивачки, мали спільний бюджет та спільно з нею вели господарство - тримали птицю, худобу, тощо. Крім того, позивачка на той час мала постійну роботу і постійні непогані заробітки, про що свідчать записи у її трудовій книжці та довідка про її доходи з місця роботи. Натомість відповідач на той час не мав постійної роботи та займався тимчасовими підробітками. Харчувалися вони практично повністю за рахунок домашнього господарства, яке в основному вела мати позивачки. Тому зібрані на той час 5000 доларів США на покупку спірної квартири складалися із приблизно рівної частини коштів, зібраних ними обома. Стосовно правових підстав щодо розподілу майна, набутого за час їхнього спільного проживання з відповідачем з моменту набрання чинності Сімейним кодексом України 1 січня 2004 року, слід зазначити наступне. Згідно ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За нормою п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до п. 22 вказаної вище постанови, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Статтею 71 Сімейного Кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своіи професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На обґрунтування даних позовних вимог позивачка зазначила, що весь період їхнього спільного проживання з відповідачем однією сім`єю вона мала постійну роботу і стабільні доходи, в той час як відповідач працевлаштувався лише з 26 квітня 2018 року, тому на придбання зазначених вище речей витрачалися в основному зароблені позивачкою кошти. Сплата комунальних послуг за спірну квартиру також проводилася виключно позивачкою. Таким чином, зважаючи на те, що позивачка та відповідач придбали зазначене вище майно за спільні кошти під час сумісного проживання, воно є спільною власністю і підлягає поділу. Оскільки між позивачкою та відповідачем не досягнуто згоди про поділ спільного майна, позивачка вимушена захищати свої права в судовому порядку. Розрахунок вартості спільного майна подружжя, що підлягає поділу: 393 054,00 грн. (вартість квартири) + 161 955,00 грн. (вартість автомобіля Opel Meriva, 2007 року випуску) + 50 000,00 грн. (вартість двигуна до човна Nissan Marine, 15 с) + 8 699,00 грн. (вартість морозильної камери «Атлант») + 3 600 грн. (вартість телевізора Supra 32) + 9 299,00 грн. (вартість пральної машини Wirpool) + 10 560,00 грн. (вартість холодильника Samsung) + 4 548,00 грн. (вартість газової поверхні Aristоn) + 7 288,00 грн. (вартість духової шафи Aristоn) + 3 149,00 грн. (вартість пилосмока Vitek) = 652 152,00 грн. Проводячи розподіл спільного майна, позивачка вважає, що обов`язковому врахуванню підлягають той факт, що спірний автомобіль Opel Meriva, 2007 року випуску відповідачем проданий 26.03.2019 з метою уникнення його подальшого розподілу з нею. Тому розподілу підлягають кошти у розмірі вартості його покупки у квітні 2018 року. На підставі зазначених вище норм чинного законодавства, наведених позивачкою фактів та з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 5 листопада 2019 року, остання просила: 1. Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з січня 2002 року по березень 2019 року включно. 2. Визнати об`єктами спільної сумісної власності [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , квартиру [ADDRESS] площею 60,1 кв.м. у м. Ржищів Київської області вартістю 393054,00 грн.; кошти в сумі 161955,00 грн., що становлять вартість придбаного автомобіля Opel Meriva, 2007 року випуску; двигун до човна Nissan Marine, 15 с, вартістю 50000 грн.; морозильну камеру «Атлант» вартістю 8699 грн.; телевізор Supra 32 вартістю 3600 грн.; пральну машину Wirpool вартістю 9299 грн.; холодильник Samsung вартістю 10560 грн.; газову поверхню Aristоn вартістю 4548 грн.; духову шафу Aristоn вартістю 7288 грн.; пилосмок Vitek вартістю 3149 грн.; столову кухню вартістю 20395,00 грн.; газовий котел вартістю 8250,00 грн.; стінку дитячу вартістю 7019,00 грн.; електричний водонагрівач вартістю 2490,00 грн.; два комоди загальною вартістю 2860,00 грн., всього майна, у т.ч. грошових коштів, на загальну суму 693166,00 грн. 3. В порядку поділу спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] площею 60,1 кв.м. у м. Ржищів Київської області вартістю 196527,00 грн., передати у власність відповідача двигун до човна Nissan Marine, 15 с вартістю 50000 грн.; столову кухню вартістю 20395,00 грн.; газовий котел вартістю 8250,00 грн.; електричний водонагрівач вартістю 2490,00 грн.; а також залишити у власності відповідача кошти в сумі 50977,50 грн. у якості компенсації 1/2 частини вартості проданого відповідачем автомобіля Opel Meriva, 2007 року випуску, загальною вартістю 161955,00 грн., всього майна (у т.ч. грошових коштів) на загальну суму 358639,50 грн.; Визнати за позивачкою, [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] площею 60,1 кв.м. у м. Ржищів Київської області вартістю 196527,00 грн.; передати їй у власність морозильну камеру «Атлант» вартістю 8699 грн.; телевізор Supra 32 вартістю 3600 грн.; пральну машину Wirpool вартістю 9299 грн.; холодильник Samsung вартістю 10560 грн.; газову поверхню Aristоn вартістю 4548 грн.; духову шафу Aristоn вартістю 7288 грн.; пилосмок Vitek зартістю 3149 грн., стінку дитячу вартістю 7019,00 грн.; два комоди загальною вартістю 2860,00 грн., всього майна на загальну вартість 253549,00 грн., а також стягнути з відповідача кошти в сумі 93034,00 грн., з них: 80977,50 грн. у якості компенсації 1/2 частини вартості проданого відповідачем автомобіля Opel Meriva, 2007 року випуску, загальною вартістю 619 55,00 грн., та 12 056,50 грн.- компенсація 1/2 частини різниці вартості майна, що пропонується передати у власність відповідача та позивачки (277 662,00 грн. - 253 549 грн. = 24 113,00 грн. : 2 = 12 056,50 грн.) всього майна (у т.ч. грошових коштів) на загальну суму 346 583,00 грн. 21 листопада 2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що він та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрацію шлюбу. Проживаючи однією сім`єю сторони були пов`язані спільним побутом, бюджетом, вели спільне господарство та мали взаємні права та обов`язки. За час спільного проживання у сторін не було спільних дітей. Під час спільного проживання однією сім`єю без шлюбу позивачем та відповідач спільно було набуто майно, зокрема: домашній кінотеатр LG, придбаний 11 січня 2009 року, вартістю 5 000 грн., мікрохвильову піч LG, придбану 28 лютого 2007 року, вартістю 3 960 грн., швейну машинку Brathek, придбану 27 травня 2010 року, вартістю 2 850 грн., двокамерний холодильник Samsung, придбаний 20 травня 2006 року, вартістю 4 200 грн., телевізор Supra, придбаний 09 січня 2009 року, вартістю 3 555 грн., комп`ютер Bravo, вебкамеру, клавіатуру, монітор, блок живлення, придбані 14 травня 2006 року, вартістю 6 536 грн., телевізор Samsung, придбаний 06 грудня 2006 року, вартістю 2 500 грн., морозильну камеру Snaige, придбану 22 серпня 2008 року, вартістю 4945 грн., грошові кошти в сумі 1 300 доларів США, еквівалент в гривнях по курсу НБУ 31 440 грн., грошові кошти в сумі 12 500 грн. Загальна сума набутого за час спільного шлюбу майна становить 77 486 грн. Таким чином, майно набуте позивачкою та відповідачем за час спільного проживання однією сім`єю є їх спільним майно та повинно бути поділено між ними в рівних частках. На даний час [PERSON] не погоджується на поділ спільного майна та використовує його на власний розсуд. [PERSON] не заперечує проти того щоб деяке вказане у позові спільне майно залишилось у користуванні [PERSON] та оскільки таке майно не може бути поділено внатурі, він згоден на присудження йому грошової компенсації в рахунок його частки у спільному майні. Також, [PERSON] бажає деяке майно залишити у своїй власності. А у разі, якщо жодна із сторін не погодиться на отримання грошової компенсації в рахунок своєї частки у спільному майні, таке майно слід поділити із визначенням ідеальних часток кожного співвласника. В заяві просив провести поділ між ним та [PERSON] спільного майна, що належить до спільної сумісної власності та було набуте ними під час проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу, а саме: домашній кінотеатр LG, придбаний 11 січня 2009 року, вартістю 5 000 грн., мікрохвильову піч LG, придбану 28 лютого 2007 року, вартістю 3 960 грн., швейну машинку Brathek, придбану 27 травня 2010 року, вартістю 2 850 грн., двокамерний холодильник Samsung, придбаний 20 травня 2006 року, вартістю 4 200 грн., телевізор Supra, придбаний 09 січня 2009 року, вартістю 3 555 грн., комп`ютер Bravo, вебкамеру, клавіатуру, монітор, блок живлення, придбані 14 травня 2006 року, вартістю 6 536 грн., телевізор Samsung, придбаний 06 грудня 2006 року, вартістю 2 500 грн., морозильну камеру Snaige, придбану 22 серпня 2008 року, вартістю 4 945 грн., грошові кошти в сумі 1 300 доларів США, еквівалент в гривнях по курсу НБУ 31 440 грн., грошові кошти в сумі 12 500 грн. Ухвалою Ржищівського міського суду Київської області від 16 січня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки [PERSON] підтримували позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник позивачки вказував, що сторонами за час спільного проживання було придбано майно, перелік якого вказаний у позовній заяві, тому є підстави для задоволення позовних вимог. Відповідач та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні вимоги позову [PERSON] до [PERSON] підтримували у повному обсязі, проти визнання квартири спільною сумісною власністю заперечили, оскільки вона була придбана у 2003 році, а виникнення такого права стало можливим з 1 січня 2004 року, коли набрав чинності Сімейний кодекс України. Суд, заслухавши позивачку, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дослідивши матеріали справи, встановив таке. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Таким чином, до спірних правовідносини слід застосовувати положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Закону України «Про власність». Відповідно до статті 13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. У статті 44 КпШС України вказано, що шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Кодекс про шлюб та сім`ю не передбачав інституту цивільного шлюбу. За таких обставин, судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю з січня 2002 року, але, правові підстави для встановлення факту їх спільного проживання з 2002 року, як того просить позивачка, відсутні, оскільки нормами діючого на той час КпШС України, який не має зворотної дії у часі, не визначено такого поняття як інститут цивільного шлюбу. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що він перебував у іншому шлюбі до 2011 року, тобто до моменту отримання ним копії рішення суду, оскільки воно спростовується копією рішення Заводського районного суду м. Кемерово від 19 березня 2002 року про розірвання шлюбу між [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], що набрало законної сили 1 квітня 2002 року (т. 1 а.с. 97). Таким чином, суд приходить до висновку, щодо часткового задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 1 січня 2004 року по березень 2019 року включно. Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно із пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Згідно із статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР (1963 року) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, пункт 2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність»). Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб як членів сім`ї у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та у Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, провадження № 61-14555св18. Таким чином, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім`єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі як членів сім`ї, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Відповідно положень частини 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в даному випадку на відповідача. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, оскільки наявність коштів у останнього не підтверджується жодним письмовим доказом, а покази свідків [PERSON] [PERSON] , [PERSON] грунтуються лише на їх припущеннях щодо наявності в нього відповідних коштів, оскільки він повернувся в 2001-2002 році з Росії. Натомість наявність постійного заробітку у позивачки [PERSON] підтверджується письмовими доказами по справі: копією трудової книжки (т. 1 а.с. 25-31); копіями індивідуальних відомостей на застраховану особу (т. 1 а.с. 32-34). Згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2003 року (т. 1 а.с. 103), [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , продаж було вчинено за 2 864 гривні. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 825735 від 20 червня 2003 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 104). Факт придбання квартири [ADDRESS] спільно [PERSON] та [PERSON] також підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповідно до ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009№14 «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже,у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї з зацікавлених сторін. До показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] суд ставиться критично, оскільки вони є близькими родичами позивачки. До показів свідків [PERSON] , [PERSON] суд ставиться критично, оскільки вони є близькими родичами відповідача. Отже на підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири, позивачка надала докази, з яких можливо встановити факт внесення нею половини коштів на її придбання, а також позивачка не заперечувала, що іншу половину коштів за квартиру було внесено відповідачем, тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Зважаючи на вищевикладене, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Оскільки позивачкою надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна квартира була набута нею та [PERSON] внаслідок їх рівнозначної спільної праці, тому позов підлягає до задоволення в цій частині. Згідно із пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із ч. 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (презюмується належність майна, набутого під час шлюбу, на праві спільної сумісної власності чоловікові та жінці). Відповідно до статті 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Виходячи з аналізу вказаних норм, слідує висновок, що ст. 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Разом з тим, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, спільне проживання. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Згідно паспортних даних [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10-11, 44). На підтвердження факту спільного проживання з відповідачем [PERSON] позивачка долучила до матеріалів справи квитанції про оплату нею комунальних послуг за належну відповідачеві на праві власності квартиру (т. 1 а.с. 117-132), та фотокартки спільного відпочинку (т. 1 а.с.133-142). Такий факт також визнав відповідач [PERSON] , а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. У судовому засіданні було допитано вищезазначених свідків, які підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 2002 року. Таким чином, враховуючи положення чинного на момент виникнення факту спільного проживання Кодексу про шлюб та сім`ю України, який не має зворотної дії в часі, а також враховуючи положення чинного на даний час Сімейного Кодексу України, а також враховуючи, що встановлення факту спільного проживання відповідно до положень ЦК України породжує для позивача юридичні наслідки, суд приходить до обґрунтованого висновку, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] підлягає встановлення з 01 січня 2004 року по березень 2019 року. Судом встановлено, що 15 червня 2018 року [PERSON] придбано автомобіль Opel Meriva, фіолетового кольору, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (т. 1 а.с.101-102). 26 березня 2019 року відповідачем спірний транспортний засіб продано [PERSON] та на момент звернення позивачки до суду із вказаним позовом вказане рухоме майно було зареєстроване за останнім (т. 1 а.с. 99-100). За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За загальним правилом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга ст.364 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від у справі №344/1770/14-ц та у постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 року у справі №6-1752цс15. За змістом статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Оскільки спірний транспортний засіб придбано під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судов встановлено, що [PERSON] 26 березня 2019 року відчужив зазначений автомобіль без відома та згоди позивачки, а тому з відповідача на її користь слід стягнути вартість 1/2 частки ринкової вартості автомобіля в сумі 80 977,50 грн. У позовній заяві позивачка вказала вартість спірного автомобіля 161 955,00 грн., таку вартість визнав відповідач в судовому звсіданні, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідач належних не надав доказів на підтвердження іншої вартості спірного автомобіля. Окрім того, сторони в період шлюбу придбали наступне рухоме майно та побутову техніку: - двигун до човна Nissan Marine, 15 с, вартістю 50 000 грн.; - морозильну камеру «Атлант», вартістю 8 699 грн.; - телевізор Supra 32, вартістю 3 600 грн.; - пральну машину Wirpool, вартістю 9 299 грн.; - холодильник Samsung, вартістю 10 560 грн.; - газову поверхню Aristоn вартіст ю 4 548 грн.; - духову шафу Aristоn вартістю 7 288 грн.; - пилосмок Vitek вартістю 3 149 грн.; - столову кухню вартістю 20 395,00 грн.; - газовий котел вартістю 8 250,00 грн.; - стінку дитячу вартістю 7 019,00 грн.; - електричний водонагрівач вартістю 2 490,00 грн.; - два комоди загальною вартістю 2 860,00 грн.; - домашній кінотеатр LG вартістю 5 000 грн., - мікрохвильову піч LG вартістю 3 960 грн., - швейну машинку Brathek вартістю 2 850 грн., - двокамерний холодильник Samsung вартістю 4 200 грн., - комп`ютер Bravo, вебкамеру, монітор, блок живлення вартістю 6 536 грн., - телевізор Samsung вартістю 2 500 грн., - морозильну камеру Snaige вартістю 4 945 грн., всього майна на загальну суму 168 148,00 грн. В судовому засіданні сторони та їх представники пояснили, що вони не оспорюють факт придбання та наявності вищевказаного майна та побутової техніки. Щодо визначення вартості цього майна, то суд не може прийняти твердження представника відповідача, що її слід визначати, виходячи з вартості майна на час його придбання, оскільки таке твердження суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, згідно з якою вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивачка наполягала на проведенні розподілу майна згідно з її збільшеними позовними вимогами та заперечувала щодо передачі їй у власність майна, зазначеного в позовній заяві [PERSON] , оскільки те майно залишилось в квартирі в користуванні останнього, а відповідач [PERSON] не пропонував варіанти поділу, а просив залишити майно, перераховане в його позові в користуванні позивачки [PERSON] .. Оскільки майно, перераховане у позові [PERSON] залишилося в користуванні останнього, то суд вважає за необхідне провести розподіл рухомого майна між сторонами наступним чином: - [PERSON] необхідно виділити: двигун до човна Nissan Marine, 15 с, вартістю 50 000 грн.; домашній кінотеатр LG, вартістю 5 000 грн., мікрохвильову піч LG, вартістю 3 960 грн., швейну машинку Brathek, вартістю 2 850 грн., двокамерний холодильник Samsung, вартістю 4 200 грн., комп`ютер Bravo, вебкамеру, клавіатуру, монітор, блок живлення, вартістю 6 536 грн., телевізор Samsung, вартістю 2 500 грн., морозильну камеру Snaige, вартістю 4 945 грн., столову кухню, вартістю 20 395,00 грн.; газовий котел, вартістю 8 250,00 грн.; електричний водонагрівач, вартістю 2 490,00 грн.; загальною вартістю 111 126 грн. - [PERSON] необхідно виділити: морозильну камеру «Атлант», вартістю 8 699 грн.; телевізор Supra 32", вартістю 3 600 грн.; пральну машину Wirpool, вартістю 9 299 грн.; холодильник Samsung, вартістю 10 560 грн.; газову поверхню Ariston, вартістю 4 548 грн.; духову шафу Ariston, вартістю 7 288 грн.; пилосмок Vitek, вартістю 3 149 грн., стінку дитячу, вартістю 7 019,00 грн.; два комоди, загальною вартістю 2 860,00 грн., загальною вартістю 57 022 грн. Суд приймає до уваги вартість рухомого майна, визначену позивачкою, оскільки вона визначена відповідно до ринкової вартості на час проведення поділу, а отже загальна вартість рухомого майна, що підлягає поділу становить 168 148 грн., таким чином ідеальна частка кожного з подружжя становить 84 074 грн.. Оскільки вартість частки майна, яке підлягає виділенню [PERSON] перевищує вартість ідеальної частки майна, що підлягає виділенню [PERSON] , то на підставі ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 370 та ч. 2 ст. 364 Цивільного кодексу України з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 27 051,00 в якості компенсації різниці вартості часток (різницю у вартості рухомого майна). Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позови у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . Такий поділ майна суд вважає найбільш правильним та таким, що максимально відповідає інтересам обох сторін.

Outcome: partial