Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І.Пирогова, Вінницької обласної ради, Вінницької міської ради про визнання права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 4 березня 2008 року вона була поселена у кімнату [ADDRESS] де і проживає по сьогоднішній день. В 2014 році в неї народився син, який постійно проживає з нею. З часу вселення позивач постійно проживає і користується житловим приміщенням, бере участь у витратах, пов'язаних з оплатою комунальних послуг за користування ним. 20 червня 2013 року на сесії Вінницької обласної ради було прийнято рішення про передачу гуртожитку в комунальну власність міста. Однією з умов передачі гуртожитку є реєстрація місця проживання мешканців відповідно до займаних кімнат. Так, позивач зазначає, що мешканці гуртожитку зареєстровані тільки до будинку. В зв'язку з цим, мешканці гуртожитку зверталися до головного лікаря ВОКЛ ім. Пирогова з проханням провести перереєстрацію, однак їм було відмовлено. Оскільки вирішити спір в досудовому порядку [PERSON] не вдалося, тому вона звернулася до суду з даним позовом та просить визнати за нею право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою № 221, що розташована у будинку гуртожитку за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також залишити за позивачем судові витрати. Представник Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І.Пирогова - Круцюк І.П. в судовому засіданні позов визнала та не заперечила проти його задоволення. В судовому засіданні представник Вінницької обласної ради - Котик В.В. позов також визнав та не запеперечив проти його задоволення. Представник Вінницької міської ради - Никонюк О.В. в судовому засіданні при вирішенні спору поклався на думку суду. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], представника ВОКЛ ім. М.І.Пирогова - Круцюк І.П., представника Вінницької обласної ради - Котика В.В., представника ВМР - Никонюка О.В., дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що в гуртожиток по вул. Р.Скалецького, 31, мешкають працівники різних організацій, зокрема і ВОКЛ ім. М.І. Пирогова. Даний гуртожиток знаходиться на оперативному управлінні лікарні та є комунальною власністю управління спільної комунальної власності територіальних громад (а.с. 13). Позивач [PERSON] відповідно до ордеру № 152 від 04.03.2008 року була поселена до гуртожитку медпрацівників по [ADDRESS] (а.с. 9). На час вселення позивач працювала медсестрою. Представники відповідачів підтвердили той факт, що [PERSON] мала дошлюбне прізвище Бабина. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] є матір'ю [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до акту, складеного сусідами позивача, суд вбачає, що [PERSON] проживає разом з сином [PERSON], 2012 року народження, за адресою: [ADDRESS], кім. № 221 з 2008 року (а.с. 7). Даний факт також підтверджується довідкою Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І.Пирогова від 16.08.2016 року (а.с. 12). Також факт проживання позивача в кімнаті №221 спірного гуртожитку підтверджується довідкою Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І.Пирогова від 16.08.2016 року (а.с. 8). Зі змісту даної довідки вбачається, що [PERSON] станом на 16.08.2016 року заборгованості по оплаті за гуртожиток і комунальні послуги не має. З довідки Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І.Пирогова від 16.08.2016 року, встановлено, що на [PERSON] відкрито особовий рахунок № 22 на оплату за проживання в гуртожитку медпрацівників за адресою: [ADDRESS]. Кількість проживаючих - 2 особи. Оплата проводиться з 2008 року (а.с. 11). Також підтвердженням факту постійного проживання позивача у згаданій кімнаті гуртожитку є договір про користування електричною енергією, укладений між ПАТ "Вінницяобленерго" та позивачем, саме на постачання електроенергією кімнати №221 (а.с. 21-22), а також квитанції про сплату комунальних послуг, згідно яких платником являється позивач за конкретну кімнату під номером 221 (а.с. 20). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 18 листопада 2016 року зверталася до Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради з заявою про здійснення реєстрації місця проживання у кімнаті [ADDRESS] Проте, їй було відмовлено та роз'яснено про необхідність надання рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання за нею права користування житловим приміщенням із зазначенням номеру кімнати (а.с. 14). Також, про необхідність вирішення питання про реєстрацію мешканців спірного гуртожитку лише в судовому порядку роз'яснено в листі Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури від 28.11.2014 року (а.с. 19). Разом з тим, 20 червня 2013 року спірний гуртожиток було передано безоплатно зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Вінницької області, з балансу Вінницької обласної лікарні ім. М.І.Пирогова, у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці (а.с. 15-18). Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до преамбули Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 04.09.2008р. №500-VI цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках. Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Статтею 2 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначено, що громадяни, на яких поширюються дія Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. Відповідно до п.п. 6, 14 ст. 18 вказаного Закону про права мешканців гуртожитків органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. №572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. №208. Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЖК УРСР, громадами мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право, зокрема, на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, на підставах, передбачених законом. Крім того, таке ж право та порядок його реалізації визначено Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992р. №2482-ХІІ, а також Законом про права мешканців гуртожитків. Відповідно до ст. 16 ЖК України, до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу України норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Згідно зі ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов'язки, пов'яані з договором найму. Особи, які вселились до наймача житлового приміщення у встановленому ст. 65 ЖК України порядку, набувають рівне право користування житловим приміщенням (ст. 64 ЖК України). Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі статтею 3 вищевказаного Закону, місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Частина 1 статті 4 Закону "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" №500-VI встановлює, що громадяни, на яких поширюються дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до Закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (2482-ХІІ) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону про права мешканців гуртожитків громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду. З огляду на вказані обставини, відповідно до приписів Законів №500-VI та №2482-ХІІ позивачі правомірно користуються вказаними житловими приміщеннями гуртожитку. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Статтею 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов обґрунтований, користування позивачем кімнатою [ADDRESS] повністю підтверджено матеріалами справи, крім того, суд бере до уваги визнання відповідачами позовних вимог, таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Судові витрати суд залишає за позивачем на її прохання. На підставі викладеного,

Outcome: approved