Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

20.11.2018 р. від [PERSON] до суду надійшов позов до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за заповітом [PERSON], померлої 11 травня 2018 року. В обґрунтування позовної вимоги зазначено, що 11 травня 2018 року померла її тітка [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про смерть серії І-ЖС № 421999, видане 14 травня 2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 09 лютого 2010 року державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-159, відповідно до якого вона все своє майно, в тому числі квартиру [ADDRESS]/вулиці Фортечній в м. Запоріжжі, заповіла їй. Оригінал заповіту та правовстановлюючі документи [PERSON] їй не передавала та зберігала їх у себе. Після смерті [PERSON], вона займалася організацією її поховання та поминок, після чого займалася пошуком зазначеного заповіту та правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS]/вулиці Фортечній в м. Запоріжжі. У листопаді 2018 року серед інших документів [PERSON] вона розшукала оригінал заповіту, посвідчений 09 лютого 2010 року державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-159 та Свідоцтво про право власності на житло № 382, видано 24 жовтня 2003 року Жовтневою районною адміністрацією Запорізької міської ради. Одразу ж після відшукання зазначених документів вона захворіла та перебувала на лікарняному, про що свідчить довідка від 12.11.2018р., видана КНП «Центр первинно медико-санітарної допомоги № 8», а тому не мала фізичної можливості звернутися до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. 12 листопада 2018 року вона звернулася до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори з питанням щодо складання заяви про прийняття спадщини на підставі заповіту, проте нотаріусом було розяснено, що строк, визначений законом, звернення із заявою про прийняття спадщини сплив. На підставі викладеного, просив суд визнати поважними причини пропуску ним строку на прийняття спадщини та визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої [PERSON], яка померла 11 травня 2018 року, протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили. Позивач та її представник, кожен в окремості, в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на його обґрунтованість та доведеність. Представник відповідача в судовому засіданні при ухваленні рішення по справі покладалася на розсуд суду та просила суд ухвалити по справі рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказах. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. (а.с. 15-16) Ухвалою суду від 13 грудня 2018 року закрито підготовче провадження по зазначеній та призначено розгляд справи по суті у відкритому судовому засіданні. (а.с. 30) Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши їх доказами, наявними в матеріалах справи, взявши до уваги пояснення позивача, представників позивача та відповідача, взявши до уваги заяву представника третьої особи, приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~роз'яснено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог\~ст.. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7\~ст. 81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи\~встановлено,\~що 11 травня 2018 року померла тітка заявниці - [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про смерть серії І-ЖС № 421999, видане 14 травня 2018 року Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. (а.с. 7) За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 09 лютого 2010 року державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-159, відповідно до якого вона все своє майно, в тому числі квартиру [ADDRESS]/вулиці Фортечній в м. Запоріжжі заповіла [PERSON]. (а.с. 8-9) Після смерті [PERSON], позивач займалася організацією її поховання та поминок, після чого займалася пошуком зазначеного заповіту та правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS]/вулиці Фортечній в м. Запоріжжі. У листопаді 2018 року серед інших документів [PERSON] позивач розшукала оригінал заповіту, посвідчений 09 лютого 2010 року державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 1-159 та Свідоцтво про право власності на житло № 382, видано 24 жовтня 2003 року Жовтневою районною адміністрацією Запорізької міської ради. (а.с. 10-11) Одразу ж після відшукання зазначених документів [PERSON] захворіла та перебувала на лікарняному, про що свідчить довідка від 12.11.2018р., видана КНП «Центр первинно медико-санітарної допомоги № 8», а тому не мала фізичної можливості звернутися до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини. (а.с. 14) 12 листопада 2018 року [PERSON] звернулася до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори з питанням щодо складання заяви про прийняття спадщини на підставі заповіту, проте нотаріусом було розяснено, що строк, визначений законом, звернення із заявою про прийняття спадщини сплив. (а.с. 12-13) Виходячи зі змісту ст. 1220 ЦК України, після смерті особи відкривається спадщина, тобто до спадкоємців переходять права і обовязки особи, яка померла. Відповідно до ст.1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкоємці за законом. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стст.1220, 1222, 1270 ЦК). Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа\~звертається до\~суду з\~вимогою про\~встановлення фактів,\~що мають\~юридичне значення,\~які можуть\~вплинути на\~спадкові права\~й обовязки\~інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ним. Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved