Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

[PERSON], звернулась до суду із позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права користування жилим приміщенням та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення. Позовні вимоги мотивувала тим, що вселилась у квартиру [ADDRESS], як член сім'ї квартиронаймача (племінниця) [PERSON], у 2003 році. У цьому ж році, вона влаштувалась на роботу в м. Вінниці, проживала у вказаній квартирі та вела спільне господарство із дядьком - [PERSON], проводили оплату квартплати і вартості комунальних послуг, зробили ремонт та вирішували всі необхідні питання по утриманню квартири в належному стані. [PERSON], хворів та потребував сторонньої допомоги. З 2008 року, позивач була вимушена забрати його в с. Ярмолинці, Хмельницької області, так як там вона та їх спільні родичі могли надати йому постійну медичну допомогу та догляд. Вона постійно доглядала [PERSON], купувала ліки, продукти харчування та несла витрати на лікування під час його перебування у лікарні. [INFO], [PERSON] помер. Всі витрати на поховання, позивач взяла на себе. В зазначеній квартирі позивач не зареєстрована, але фактично проживає з 2003 року і на даний час та належно сплачує всі комунальні платежі. В ході судового розгляду, позивач [PERSON], та її представник [PERSON], позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Представник відповідача виконавчого комітету Вінницької міської ради - Никонюк О.В., у розгляді даного спору поклався на думку суду. З'ясувавши позиції сторін, вислухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Із матеріалів справи та показів допитаних під час розгляду справи свідків [PERSON] та [PERSON], вбачається, що [PERSON], позивач по справі, вселилась в квартиру [ADDRESS] як член сім'ї квартиронаймача [PERSON], у 2003 році, для того щоб надавати йому постійну допомогу, так як він хворів, про що свідчать Виписки із медичної карти хворого [PERSON] (а.с. 22 - 24), відповідно до яких [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в 2009 році, 2012 та 2014 роках з діагнозом: ІХС атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст.., та інше. Згідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.08.2014 року, [INFO] у віці 70 років помер [PERSON] (а.с. 10). Таким чином, суд вважає доведеним, що останні роки свого життя [PERSON], хворів та потребував сторонньої допомоги. Із показів свідків [PERSON], [PERSON], та довідки виданої виконавчим комітетом Ярмолинецької селищної ради Хмельницької області (а.с.21), відомо, що [PERSON], [INFO], який помер [INFO], проживав без реєстрації з 2008 року по 2014 рік у своєї племінниці [PERSON] по [ADDRESS]. Вона доглядала його, купувала ліки, продукти та оплачувала всі витрати на його лікування коли, він перебував у лікарні. Вони разом проводили оплату квартплати і вартості комунальних послуг, робили косметичний ремонт та вирішували всі необхідні питання по утриманню квартири в належному стані. Після смерті [PERSON], позивач поховала його за свій рахунок. Позивач, після смерті [PERSON], звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса ВМНО Лукашенка В.Б., так як вважала, що квартира приватизована, а покійний [PERSON], за життя, а саме 30.11.2012 року склав заповіт, відповідно до якого належну йому квартиру [ADDRESS], заповів [PERSON] (а.с.11). Відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.08.2014 р. № 38221020 (а.с. 12) та Довідки від 11.07.2017 р., долученої до матеріалів справи, виданих приватним нотаріусом ВМНО Лукашенком В.Б., єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON], померлого [INFO], є [PERSON] Також факт постійного тривалого проживання з 2008 року в квартирі [ADDRESS] та по [ADDRESS], та користування вказаним приміщенням без реєстрації підтверджується Актом опиту сусідів від 09.06.2017р. (а.с. 19) та засвідчений підписами сусідів. Суд вважає, що реєстрація місця проживання не вказує на обов'язкове проживання особи за місцем реєстрації, оскільки як роз'яснено в Пленумі Верховного суду України, а саме в п. 15 Постанови від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Також, судом встановлено, що позивач за спірною адресою оплачує за централізоване опалення, гаряче водопостачання, природний газ та комунальні послуги, що підтверджує факт проживання в даному житлі (зворотня сторона а.с.26). Згідност. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідност. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Відповідно до ч. 1, 2ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно ч. 1ст. 63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем ЖЕО (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Предметом договору найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок - ст. 63 ЖК УРСР. Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, суд повинен з'ясувати, зокрема: чи було це призначення постійним місцем їх проживання, тривалістю часу їх проживання. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Як вбачається з вищезазначених доказів, спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання позивача, а також даний факт в судовому засіданні підтвердили свідки, які є сусідами позивача, та зазначили, що [PERSON], проживає в квартирі [ADDRESS], постійно з 2003 року, як член сім'ї померлого квартиронаймача [PERSON], тому у суду є всі підстави встановити факт проживання з померлим однією сім'єю з 01.01.2003 року по [INFO], визнавши позивача членом сім'ї померлого квартиронаймача. Суд вбачає, що саме відсутність ордера на зайняття квартири [ADDRESS], який міг би підтвердити право позивача на користування житлом, позбавляє можливості укласти договір найму житла. Таким чином, її порушене право потребує захисту. В зв`язку з тим, що позивач вселилась в спірне житло та проживає в ньому зі згоди квартиронаймача, про що було викладено вище, тому є достатні підстави для визнання за позивачем права на користування займаним житлом. Як наслідок, підлягає задоволенню вимога про зобов'язання виконавчого комітету Вінницької міської ради укласти із [PERSON] договір найму житла, а саме на квартиру [ADDRESS], з огляду на те, що право на користування житлом виникає з рішення, а не ордеру. Оцінивши допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до виконавчого комітету Вінницької міської ради, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права користування квартирою та зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Судові витрати суд залишає за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved