Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача - акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про зміну дати звільнення працівника і стягнення середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки при звільнення працівника, в якому просив, уточнивши позовні вимоги стягнути з відповідача суму коштів в розмірі 36458,06 грн. за неправомірну затримку трудової книжки позивача після його звільнення. Визнати днем звільнення день видачі трудової книжки 5 березня 2020 року та зоб`язати відповідача видати відповідний наказ і внести запис до трудової книжки . В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що наказом AT «Полтаваобленерго» від 1 листопада 2019 року № 824-к він був звільнений з посади директора з правової роботи даного товариства. Про це рішення він не знав, бо на той час, починаючи з березня 2019 року, перебував на лікарняному зі складним діагнозом хвороби - геморагічний інсульт. З жовтня 2019 року йому перестали надходити платежі від AT «Полтаваобленерго» щодо оплати лікарняних листків. Відтак, 24 січня 2020 року він звернувся до AT «Полтаваобленерго» з запитом, у якому просив надати інформацію про розмір його заробітної плати і періоди її нарахування. На даний запит 14 лютого 2020 року він отримав відповідь № 10- 73/2084 від 4 лютого 2020 року, у якій, зокрема, повідомлялося про його звільнення з роботи ще у листопаді 2019 року. При цьому наказу про звільнення йому надіслано не було. У листі № 10-73/2084 від 4 лютого 2020 року вказувалося, що поштовим відправленням № 3602200838069 йому ще 06.11.19 року було направлено копію наказу про звільнення. Відстеживши за електронною системою рух поштового відправлення за вказаним номером, він виявив, що воно не було вручене йому, відправлене на зберігання у спеціальному сховищі Укрпошти, звідки може бути видане лише відправникові. Про це AT «Полтаваобленерго» ще 18 грудня 2019 року було повідомлено Укрпоштою. Йому не відомо і не може бути відомо, чи дійсно направляв на його ім`я відповідач якесь повідомлення та чи на його адресу воно направлялося, і які причини не доставки відправлення № 3602200838069 вказаному в ньому адресату. Отже, працівник [PERSON] не знав і не мусив знати про факт свого звільнення до 14 лютого 2020 року, коли отримав повідомлення про це від відповідача. Натомість, АТ «Полтаваобленерго» умисно вчинило всі дії, аби затримати видачу працівникові трудової книжки і у такий спосіб ускладнити працевлаштування працівника у іншого роботодавця. Адже відповідач прекрасно знає, що [PERSON] перебуває в стані серйозної хвороби, його правий бік практично паралізований, він дуже обмежений у пересуванні. А також не може отримувати на пошті повідомлення, які надходять на його ім`я, але за тривалий період хвороби було досягнуто домовленості, що його пошту іноді отримуватимуть його рідні. У листопаді 2019 року двічі його пошту отримував його син. Жодних повідомлень про неотримані відправлення за цей час він не отримував. При цьому АТ «Полтаваобленерго» приховувало інформацію про звільнення працівника від нього самого і навіть від його родичів, які працюють у цій компанії прямо поруч з адміністрацією. Відповідач прекрасно знає телефон [PERSON] . Але він спеціально не повідомив його про звільнення, намагаючись спричинити життєві незручності. Більше того, отримавши 18 грудня 2019 року повідомлення від Укрпошти про те, що відправлення не вручене адресатові, відповідач упродовж ще двох місяців не вчиняв жодних дій стосовно повідомлення [PERSON] про звільнення і передачі йому трудової книжки, і лише 10 лютого 2020 року надіслав відповідне повідомлення, не надавши до нього навіть копії наказу про звільнення. Все це посвідчує винні умисні дії роботодавця щодо спеціального затримання трудової книжки працівника. Отримавши 14 лютого 2020 року лист АТ «Полтаваобленерго» № 10-73/2084 від 4 лютого 2020 року, він негайно 16 лютого 2020 року звернувся до відповідача з заявою про надсилання йому поштою його трудової книжки. Всупереч звичаям поштового обороту, він отримав трудову книжку за листом № 08-64/3879 від 2 березня 2020 року аж через 20 днів - 5 березня 2020 року. Це ще раз посвідчує умисне затягування відповідачем процесу передачі його трудової книжки. В супереч норм чинного законодавства, а саме ст. 47, ст. 235 КЗпП можна зробити висновок, що працівник, якому вчасно не видано трудову книжку, перебуває у вимушеному прогулі у зв`язку з неможливістю працевлаштування, оскільки згідно зі ст. 24 КЗпП трудова книжка є одним із основних документів для укладення трудового договору. Крім того, звільнений працівник, якому вчасно не видано трудової книжки, позбавлений можливості набути відповідний стаж та досвід роботи за фахом. Тому передбачена Законом можливість стягнення середнього заробітку за несвоєчасну видачу трудової книжки є важливою гарантією захисту прав працівників та є превентивним засобом щодо недопущення порушення трудового законодавства. З огляду на викладене, за час затримки видачі трудової книжки, роботодавець сплачує на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за період невидачі трудової книжки. Викладені норми свідчать, що середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки розраховується за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи та множенням на кількість днів затримки. Відповідно до п. 2 Порядку № 100 за базовий розрахунковий період беруться два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Цей період становить вересень 2019 року (13564,2 грн.) і жовтень 2019 року (12659.92 грн.). Сумарний розмір заробітної плати за даний період становить 26224.22 грн. За цим порядком середньоденний заробіток встановлюється з розрахунку на один робочий день. Середній заробіток за один робочий день розрахункового періоду становить 26224,22 грн. : 41 роб. день = 639.62 грн. На час отримання трудової книжки від відповідача до 05 березня 2020 року - кількість робочих днів вимушеного прогулу складає 57. Відтак сума заборгованості відповідача становить 36458,06 грн. (639,62 грн. х 57 = 36458,06 грн.). Ухвалою суду від 03 червня 2020 року будо відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 22.09.2020 на адресу суду від відповідача АТ «Полтаваобленерго» надійшов відзив, згідно якого останні просили відмовити позивачу [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Дослідивши позовну заяву,\~відзив\~на позовну\~заяву,\~дослідивши письмові\~матеріали справиі проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~роз`яснено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог\~ст.. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7\~ст. 81 ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Так судом встановлено та підтверджено документально, що згідно постанови позивача [PERSON] було поновлено на посаді директора з правової роботи Публічного акціонерного товариства «Полтаваоблеренго» з 30 жовтня 2015 року згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16.11.2017 року справа № 553/4211/15-ц; провадження 22-ц/786/2499/17 . 18.09.2019 року Касаційним цивільним судом Верховного суду № 61-1806св18 було скасоване рішення суду яким позивача було поновлено на посаді. Згідно копії наказу на підставі даної постанови суду Верховного суду № 61-1806св18 наказом по підприємству № 825 -к від 05.11.2019 року було скасовано наказ від 17.11.2017 року № 775-к, яким позивача було раніше поновлено на посаді, тобто фактично відбулася дія, щодо повороту виконання рішення суду ( а.с. 40). З матеріалів справи вбачається, що того ж дня 05.11.2019 року позивачу [PERSON] було надіслано листа в якому повідомлялося про скасування вищевказаного наказу та необхідності з`явитися за отриманням трудової книжки до відділу кадрів, ( а.с. 36) , дана дія роботодавця узгоджується із вимогами ст. 47 КЗпП, п. 4.1 Інструкції № 58). Якщо працівник з невідомих причин не отримав трудову книжку в день звільнення (наприклад, був відсутній у день свого звільнення, не зайшов за нею до відділу кадрів), то установа повинна потурбуватися про документальне оформлення цього факту. Як передбачено п. 4.2 Інструкції № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець цього дня надсилає йому поштове повідомлення (рекомендований лист із повідомленням про вручення) із вказівкою про необхідність прийти до установи для отримання трудової книжки. Також, по підприємству було видано наказ № 18 від 13.01.2020 року, яким було створено комісію щодо вручення [PERSON] трудової книжки, (а.с. 38). Згідно копії акту від 14.01.2020 року комісія, яка складалася з працівників підприємства а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , намагалася вручити [PERSON] трудову книжку, так згідно акту вбачається, що 14.01.2020 року об 10:24 позивачу [PERSON] запропоновано особисто отримати трудову книжку, на що останній відмовився та відмовився надати пояснення щодо мотивів такої відмови . З матеріалів справи вбачається, що лікарняні листки непрацездатності було отримано АТ «Полтаваобленерго» в травні 2020 року, на підставі цього було винесено Наказ № 567-к від 25.05.2020 року «про внесення відповідних змін до раніше виданого наказу» (а.с 37). Даним наказом було внесено зміни до наказу № 825-к від 05.11.2019 року «Про скасування наказу від 17.11.2017 року № 775 -к «Про поновлення на роботі [PERSON] . Таким чином пункт 1 наказу від 05.11.2019 року № 825 -к від 05.11.2019 року «Про скасування наказу від 17.11.2017 року № 775 -к «Про поновлення на роботі [PERSON] , було викладено в наступній редакції: Скасувати наказ від 17.11.2017 року № 775-к про поновлення [PERSON] на посаді директора з правової роботи з 13.12.2019 року, дана дата звільнення зазначена виходячи із строків визначених в листах непрацездатності отриманих від [PERSON] в травні 2020 року, як перший робочий день після закінчення непрацездатності. Статтею 212 ЦПК\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінивши докази, надані сторонами як на підтвердження так і на спростування заявлених вимог, суд вважає, що в ході судового розгляду факт ухилення відповідачів від видачі трудової книжки позивача не знайшов свого підтвердження. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки суд вважає, що надані позивачем докази не підтверджують того, що акціонерне товариство «Полтаваобленерго» порушило права позивача [PERSON] . Інші позовні вимоги позивача є похідними від позовних вимог про неправомірну затримку видачі трудової книжки, тому вони з наведених вище підстав задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed