Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

В березні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про втрату права користування жилим приміщенням. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що йому на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира [ADDRESS]. Дану квартиру він придбав, на підставі типового договору № 0509200200027 про дольову участь в будівництві житла від 02.09.2002 року. Весь цей час позивач виплачує вартість квартири. В травні 2006 року [PERSON] зареєстрував шлюб з відповідачем, який рішення суду від 08.12.2015 року був розірваний. В серпні 2015 року за відсутності позивача, [PERSON] зібрала необхідні речі і виїхала з квартири разом з сином і більше в квартиру не поверталась. Квартирою відповідач не цікавиться, платежів не сплачує. Оскільки реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає [PERSON] в здійсненні права власності, створює небезпеку в користуванні та проникненні в квартиру сторонніх осіб, тому він звернувся до суду з даним позовом та просить визнати [PERSON] такою, що витратила право користування квартирою № 20 в будинку № 32а по вул. Р.Скалецького в м. Вінниці. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а також залишити за позивачем судові витрати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала та пояснила, що вона вже знялася з місця реєстрації. Не заперечила проти задоволення позову. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~ У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Матеріалами справи встановлено, що 19 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис 813. Після укладення шлюбу [PERSON]М прийняла прізвище чоловіка «Давидюк». Згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ № 181314, виданого повторно 28.12.2010 року відділом ДРАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 14). З рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 8 грудня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с. 8). Згідно свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку № 310 від 19.08.2003 року, судом встановлено, що [PERSON] є власником двохкімнатної квартири №20, яка розташована в м. Вінниця, по вул. Р.Скалецького, 32-а (а.с. 5). Відповідно до типового договору № 0509200200027 про дольову участь в будівництві житла від 02.09.2002 року, укладеного між Вінницьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, [PERSON] та ТОВ «Вінницький регіональний молодіжний житловий комплекс», позивач придбав спірну квартиру на підставі дольової участі в будівництві (а.с. 6, 7). Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю чоловіка є майно, набуте ним до шлюбу. Як вбачається з актів від 17.09.2015, 21.10.2015, 23.09.2016, 01.02.2017 року, складених мешканцями сусідніх квартир та посвідченого ТОВ «УЮТ» вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], однак не проживає в ній (а.с. 9, 10, 11, 12, 13). Також факт не проживання в спірному житлі з серпня 2015 року по теперішній час було підтверджено показами відповідача. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю;\~\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у квартирі [ADDRESS] понад один рік, а саме з серпня 2015 року, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування зазначеним вище жилим приміщенням, підлягають задоволенню. Судові витрати суд залишає за позивачем на його прохання. На підставі викладеного та

Outcome: approved