Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

У серпні 2012 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 09 червня 2009 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (нині ПАТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON] укладений кредитний договір № Е/V092915, за умовами якого банк надав [PERSON] споживчий кредит в сумі 285711,21 євро з кінцевим строком повернення 06.06.2019 року та сплатою 18 % річних щомісячно. Оскільки [PERSON] зобов'язань за кредитним договором не виконує, станом на 05 липня 2012 р. утворилась заборгованість у розмірі 461386,57 євро, яка складається із заборгованості: по кредиту - 254780,03 євро, по процентам за користування кредитом - 147869,82 євро, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 36742,21 євро, штрафу 24,90 євро та штрафу 21969,61 євро. У забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 09 червня 2009 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладений договір поруки, відповідно до п. п. 2, 4 якого поручитель відповідає перед кредитором по всім зобов'язанням боржника в солідарному порядку. 01 лютого 2012 року між позивачем та [PERSON] укладений договір поруки № 01/МК, згідно п.п. 1,2,3 відповідальність поручителя [PERSON] по зобов'язанням боржника [PERSON] становить 500 грн. Відтак, банк просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у сумі 461336,77 євро за кредитним договором № Е/V092915 від 09.06.2009 р., 3219,00 судового збору та стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 500 грн. Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у сумі 461336,77 євро. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в солідарному порядку 500 грн. заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» по 1609 грн. 50 коп. в рахунок сплаченого судового збору (а.с.31-33). Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 вересня 2016 року заява [PERSON] про перегляд заочного рішення Чернігівського районного суду від 11 вересня 2012 року залишена без задоволення (а.с.172-173). В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] в солідарному порядку заборгованості в розмірі 461336,77 євро за кредитним договором № Е/V092915 від 09.06.2009 р. скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з [PERSON] в солідарному порядку заборгованості в розмірі 461336,77 євро за кредитним договором № Е/V092915 від 09.06.2009 р. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального і процесуального права. Апелянт наголошує, що 04.09.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» використав передбачене п. 2.3.3. кредитного договору та ст. 1050 ЦК України право на односторонню зміну умов кредитного договору, а саме строку виконання основного зобов'язання та надіслав позичальнику і поручителю [PERSON] претензійний лист з вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № Е/V092915 від 09.06.2009 р. у строк до 18.09.2009 року. Наголошує, що у договорі поруки від 09 червня 2009 року умови щодо строку припинення цього договору не встановлені, а умова договору про дію поруки до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не може розглядатись як встановлення дії поруки, оскільки зазначене не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Стверджує, що в силу положень ст. 1050 ЦК України банк повинен був звернутись до суду з вимогами до поручителя про стягнення заборгованості до 18 березня 2010 року, що підтверджується правовими позиціями Верховного Суду України, висловленою в постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14 та від 11.11.2015 року у справі № 6-2056цс15. В письмових запереченнях представник ПАТ КБ «ПриватБанк» С.М. Рожко С.М. просить відхилити апеляційну скаргу як необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Посилається, що претензійний лист від 04.09.2009 р. Чернівецькою філією банку позичальникові та поручителю не надсилався, оригінал листа не був наданий суду першої інстанції, а копія цього листа не є доказом у справі. Зазначає, що станом на 10.09.2009 р. позичальник усунув порушення за кредитним договором і сплатив прострочену заборгованість, а отже будь-яка вимога банку про сплату споживчого кредиту у повному обсязі втратила чинність. Наголошує, що строки виконання основаного зобов'язання не змінювались, договір поруки є чинним, а отже підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Згідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що боржником зобов'язання по сплаті кредиту не виконуються, за умовами договору поруки поручитель [PERSON] несе обов'язок у повному обсязі відповідати за борговими зобов'язаннями позичальника по кредитному договору перед банком як солідарний боржник. Проте, повністю погодитись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції апеляційний суд не може, з огляду на таке. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Перевіряючи аргументи скарги відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено наступне. 09 червня 2009 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та [PERSON] укладений кредитний договір № Е/V092915, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] споживчий кредит в сумі 285711,21 євро зі сплатою 18% річних за користування кредитом. Як убачається з п. 1.3. договору, термін повернення кредиту, відсотків і винагороди банку визначений не пізніше 06.06.2019 року. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п. 2.3.3., 2.4.1. цього договору. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 09 червня 2009 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладений договір поруки № Е/V092915. Пунктом 2 договору поруки встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, а відповідно до п. 4 договору - у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Відповідно до п.п. 5, 6 договору поруки, у випадку невиконання боржником якого-небудь обов'язку, визначеного у п. 1 договору щодо своєчасного повернення кредиту та обов'язкових платежів, кредитор направляє поручителю письмову вимогу із зазначенням невиконаних обов'язків, які поручитель зобов'язаний виконати упродовж 5 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги. Згідно пункту 10 договір поруки діє до повного виконання зобов»язань за кредитним договором. Пунктом 11 цього договору сторони погодили п'ятирічний строк (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу (а.с. 14). Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Як встановлено апеляційним судом, внаслідок невиконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, станом на 05 липня 2012 року утворилась заборгованість у сумі 461386,57 євро, яка складається із заборгованості: по кредиту - 254780,03 євро, по процентам за користування кредитом - 147869,82 євро, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором - 36742,21 євро, штрафу 24,90 євро та штрафу 21969,61 євро, що підтверджується наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком (а.с. 4-5). Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 04 вересня 2009 року [PERSON] та [PERSON] банком направлений претензійний лист № 3201 про наявність станом на 04.09.2009 року простроченої заборгованості за кредитним договором № Е/V092915 від 09 червня 2009 року на суму 291774,32 євро. Зазначений претензійний лист містить вимоги до боржника [PERSON] та до поручителя [PERSON] сплатити Чернівецькій філії ПАТ КБ «ПриватБанк» борг у сумі 291774,32 євро до 18 вересня 2009 року (а.с.180). Оригінал претензійного листа апеляційним судом досліджений за допомогою відеозв'язку при розгляді справи в режимі відеоконференції і достовірність цього документа у колегії суддів сумнівів не викликає. Відтак, сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з такого. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 10) про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч.1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, а отже порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пунктом 11 Договору поруки № Е/V092915 від 09 червня 2009 року встановлений п'ятирічний строк (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. (а.с. 14). Порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора, а відтак строк поруки є преклюзивним. Строк дії поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 04 вересня 2009 року претензійний лист про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів до 18 вересня 2009 року, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання. В разі, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати. Перебіг шестимісячного строку для пред'явлення банком вимог до поручителя [PERSON] розпочався 19 вересня 2009 року і закінчився 19 березня 2010 року. У цей проміжок часу банк у будь-якій формі вимог до поручителя [PERSON] не пред'явив, отже позов до поручителя у серпні 2012 року подано з пропуском встановленого шестимісячного строку. Зазначені обставини не були з'ясовані та не досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог банку до поручителя [PERSON] Відтак, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № Е/V092915 від 09.06.2009 у сумі 461336,77 євро, 500,00 грн. та судового збору з відмовою ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог у цій частині. Рішення суду першої інстанції стосовно стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника [PERSON] не оскаржувалоась і апеляційним судом у цій частині не переглядалося підлягає залишенню без змін. Відповідно до ст. 88 ЦПК України заочне рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2012 року підлягає зміні в частині розподілу судових витрат із стягненням з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3219 грн. в рахунок сплаченого судового збору.

Outcome: approved