Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

11.12.2019, позивач, [PERSON] , звернувся в суд з позовом до Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» про визнання звільнення недійсним, поновлення на роботі, відшкодування шкоди за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що протягом тривалого періоду часу, він перебував з відповідачем у трудових відносинах та до звільнення займав посаду майстра лісу Костилівського лісництва. Однак, протягом останніх декількох років стан його здоров`я значно погіршився, у зв`язку з чим, протягом тривалого періоду був відсутній на робочому місці через стан здоров`я. Так, наказом за №339/к від 01.11.2019 з 01.11.2019 його звільнено з роботи за нез`явлення на роботу протягом більш, як чотири місяці підряд, внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно з п.5 ст.40 КЗпП України. Вважає, що таке звільнення є незаконним та підлягає скасуванню з поновленням на роботі, відшкодуванням шкоди за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди, завданої незаконним звільненням. У день звільнення, він фактично був відсутнім на робочому місці через погіршення стану здоров`я. Згідно з випискою із медичної картки стаціонарного хворого за №12503/19 від 23.10.2019 комунального й некомерційного підприємства "Центральної міської поліклінічної лікарні Івано-Франківської міської ради" з 15.10.2019 по 23.10.2019 він, перебуваючи на стаціонарному лікуванні у вищевказаному медичному закладі, переніс оперативну (15.10.2019) ампутацію кукси V-ї плесневої кістки правої стопи з накладенням вторинних швів. Згідно з п.8 вищевказаної постанови крім виписки листа непрацездатності йому виписано ряд лікувальних рекомендацій, однією з яких є зняття швів на 28.10.2019. За таких обставин, він з поважних причин, викликаних фізичною неможливістю бути на робочому місці, був відсутній 01.11.2019 на робочому місці. Копію наказу йому було надано вдома 01.11.2019 за місцем проживання. Також, 01.11.2019, вдома за місцем проживання, йому було вручено грошову суму розрахунку при звільненні. У серпні 2019 року йому надавалась відпустка без збереження заробітної плати. Таким чином, він був відсутній на роботі протягом більше як чотири місяці, проте не підряд, внаслідок тимчасової непрацездатності. Вважає, що звільнення було проведено всупереч положенням ч.1 ст.43 КЗпП України, без згоди профспілки. Крім того, всупереч ч.1 ст.47 КЗпП України, йому у день звільнення не було видано на руки трудову книжку, яка на даний час знаходиться у відповідача. Він являється інвалідом 2 групи з 12.01.2017 безстроково. Вважає, що факт незаконного звільнення наніс йому матеріальну та моральну шкоду, що виражена у душевних переживаннях та стражданнях через подальшу неможливість здійснювати особисте лікування, як інваліда 2 групи, що переніс операцію. Таку шкоду він оцінює у розмірі 10000 гривень. На підставі наведеного, просив винести рішення, яким визнати незаконним наказ Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» №339/к від 01.11.2019 "Про звільнення з роботи [PERSON] " та поновити його на посаді майстра лісу Костилівського лісництва Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство». Стягнути з Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство», на його користь, суму грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнути з Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» на його користь суму грошових коштів у розмірі 10000 гривень, як відшкодування моральної шкоди, понесеної ним внаслідок незаконного звільнення. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, [PERSON] від 12.12.2019 задоволено заявлений самовідвід судді Ємчука В.Е. по справі №305/2278/19 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» про визнання звільнення недійсним, поновлення на роботі, відшкодування шкоди за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Бліщ О.Б. від 13.12.2019 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 21.01.2020. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. 16.01.2020, відповідачем ДП "Великобичківське ЛМГ" подано клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву. Клопотання мотивують тим, що строк для подання відзиву встановлений ухвалою суду від 13.12.2019, вони пропустили з поважних причин, оскільки до ухвали суду про відкриття провадження не було надано копій позовної заяви та додатків до позовної заяви. Лише, 13.01.2020 на надісланий ними лист, суд надіслав позовну заяву з додатками на позов. Крім того, 16.01.2020, відповідачем подано відзив на позовну заяву. У відзиві директор ДП "Великобичківське ЛМГ", [PERSON] позовні вимоги не визнає та вважає їх безпідставними, виходячи з наступного. Останнім листком непрацездатності серії АДМ №791014, виданого КНП "Рахівська районна лікарня", [PERSON] необхідно було приступити до роботи 05 жовтня 2019 року. Однак, мав місце факт відсутності його на роботі з 07 жовтня 2019 року по 30 жовтня 2019 року, про, що комісією складено п`ять актів про відсутність на роботі [PERSON] . Інших листків непрацездатності, які були б видані в день звільнення позивача, що свідчили б про погіршення стану його здоров`я та про тимчасову непрацездатність на адресу відповідача не надходило. Крім того, факт невиходу на роботу позивача підтверджується відсутністю підписів у журналі виходу на роботу працівників Костилівського лісництва з 07 жовтня по 30 жовтня 2019 року включно. Отже, відсутність позивача на роботі у день звільнення, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я є необгрунтованим та не підтверджується жодними доказами, які б були достатніми та допустимими. Бухгалтерією підприємства був здійснений повний розрахунок заробітної плати (видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки) в день звільнення та позивачем у телефонному режимі з інспектором з кадрів [PERSON] було надано згоду про передачу копії наказу про звільнення №339/к від 01.11.2019 та повного розрахунку за адресою проживання позивача. На адресу проживання позивача надіслано лист за вих. №567 від 01.11.2019 про з`явлення в найкоротший термін у відділ кадрів для отримання трудової книжки на руки, або надання письмової згоди на пересилання трудової книжки поштою. Оскільки позивач, особисто не з`явився у відділ кадрів від моменту звільнення його з роботи та не надав письмової згоди про пересилання трудової книжки на адресу проживання, трудова книжка зберігається у відділі кадрів. Наказом №339/к від 01.11.2019 позивача [PERSON] , майстра лісу Костилівського лісництва, звільнено з роботи з 01.11.2019 за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно п.5 ст.40 КЗпП України. Однак, згідно доповідної записки інспектора з кадрів [PERSON] від 06.12.2019, яка звернулася до директора підприємства з проханням внести зміни до наказу №339/к від 01.11.2019, у зв`язку з допущенням нею помилки щодо застосування неправильної підстави для звільнення, адже реальною підставою звільнення є п.4 ст.40 КЗпП України "за прогули без поважних причин" що підтверджується відповідними актами комісії про невихід на роботу [PERSON] за період з 07 жовтня по 30 жовтня 2019 року (акти від 07.10.2019 року; 08.10.2019 року; 11.10.2019 року; 18.10.2019 року; 30.10.2019 року). Отже, при звільнені з роботи позивача, інспектором з кадрів [PERSON] була допущена механічна помилка, яка кваліфікується як неправильна юридична причина звільнення. У зв`язку з цим, директор підприємства звернувся з поданням до голови профспілкового комітету ДП "Великобичківське ЛМГ" за вих. №633 від 06.12.2019 щодо надання згоди змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю та запросити на засідання профспілкового комітету позивача [PERSON] , у відповідності до положень ч.1 ст.43 КЗпП України. На адресу позовача був направлений лист за вих. №635 від 05.12.2019 про з`явлення його на засідання профспілкового комітету на 11.12.2019. Однак, позивач на засідання профспілкового комітету не з`явився, що стверджується протоколом №5 від 11.12.2019. Лісничим Костилівського (Д) лісництва [PERSON] був підтверджений факт, що позивач після перебування на останньому лікарняному, не виходив на роботу жодного дня з 07 по 30 жовтня 2019 року. Крім того, з травня 2017 року по жовтень 2019 року позивач фактично не виходив на роботу і жодного разу не був у своєму майстерському обході, а його посадові обов`язки виконували інші майстри лісу. На засіданні профспілкового комітету всі присутні 13 членів підтвердили факт невиконання позивачем своїх посадових обов`язків та нез`явлення на роботі протягом останніх двох з половиною років та надали дозвіл для внесення змін до наказу №339/к від 01.11.2019 щодо надання правильної кваліфікації причини звільнення, а саме за ч.4 ст.40 КЗпП України "за прогули без поважних причин". Згідно довідки Рахівської районної МСЕК серії АВ №0581865, позивач з 12.05.2017 року являється інвалідом ІІ групи загального захворювання. У зв`язку з наведеним, [PERSON] за станом здоров`я не може виконувати посадові обов`язки майстра лісу. Позивач з моменту отримання ІІ-ї групи інвалідності жодного разу не звернувся до відповідача з проханням перевести його на легшу роботу за станом здоров`я. Позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди понесену позивачем внаслідок незаконного звільнення вважають безпідставною, оскільки останнім не доведено, що він вживав зусиль для організації свого життя, в чому полягали моральні страждання та з яких саме міркувань позивач виходив, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 10000 гривень, чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. На підставі наведеного просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 10 березня 2020 року представник позивача - адвокат Телегазій В.І. на електронну пошту суду (вхідний № ЕП-484/20Вх від 10.03.2020) надіслав заяву про уточнення позовних вимог, у якій просив прийняти до розгляду збільшені позовні вимоги. У заяві вважає наказ відповідача за №386/к від 12.12.2019 "Про внесення змін до наказу від 01.11.2019 за №339/к "Про звільнення з роботи [PERSON] " незаконним, оскільки представниками відповідача, у порушення положень ч.1 ст.149 КЗпП України, не відібрали від позивача пояснень про причини відсутності останнього на робочому місці. Крім того, у провадженні Рахівського районного суду перебували на розгляді адміністративні матеріали №305/2365/19, провадження №3/305/21/20, за результатами розгляду яких винесено 10.01.2020 постанову про закриття провадження у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. Під час розгляду вказаних матеріалів, керівник відповідача сам визнав факт звільнення незаконним та пояснив суду, що вину у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення визнає, однак на даний час усунуто всі зазначені у приписі вимоги, заробітна плата доплачена, в наказ про звільнення внесено відповідні зміни. По питанню внесення змін до наказу про звільнення позивач зазначає, що лист про проведення засідання профкому отримав тільки 20.12.2019, а згідно даних сайту Укрпошти відправлене воно було представником відповідача 18.12.2020. На підставі наведеного просив прийняти до розгляду збільшені позовні вимоги, наступного змісту. Винести рішення, яким визнати наказ Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» №339/к від 01.11.2019 "Про звільнення з роботи [PERSON] " незаконним та поновити його з 02.11.2019 на посаді майстра лісу Костилівського лісництва Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство». Визнати незаконним наказ Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» №386/к від12.12.2019 "Про внесення змін до наказу від 01.11.2019 №339/к "Про звільнення з роботи [PERSON] " Стягнути з Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» на його користь суму грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнути з Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» на його користь суму грошових коштів у розмірі 10000 гривень, як відшкодування моральної шкоди, понесеної ним внаслідок незаконного звільнення. Крім того, у прохальній частині заяви про уточнення позовних вимог представник позивача, [PERSON] просив витребувати з Державного підприємства "Великобичківське лісомисливське господарство": інформацію про розмір середнього заробітку [PERSON] , із зазначенням механізму проведення розрахунку середнього заробітку; оригінал книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них Державного підприємства "Великобичківське лісомисливське господарство", стосовно трудової книжки [PERSON] ; інформацію про факти перебування [PERSON] у відпустках за останні 6 місяців перед звільненням; оригінали документів здоданих до відзиву відповідача від 16.01.2020. Приєднати до матеріалів справи, матеріали справи №305/2365/19, провадження по справі №3/305/31/20 за поданням Управління Держпраці у Закарпатській області, що розглядалися Рахівським районним судом Закарпатської області. Ухвалою суду від 10.03.2020, прийнято до розгляду заяву представника позивача - адвоката Телегазія Василя Івановича про збільшення позовних вимог. Згідно резолютивної частини ухвали, клопотання представника позивача Телегазія В.І. про витребування доказів не вирішено. На підставі розпорядження Рахівського районного суду Закарпатської області №46 від 04 серпня 2020 року призначено повторний авторозподіл справи за №305/2278/19. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа передана судді Рахівського районного суду, Закарпатської області Марусяк М.О. для прийняття до провадження. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 10.09.2020, цивільну справу №305/2278/19, провадження по справі №2/305/231/20 за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» про визнання звільнення недійсним, поновлення на роботі, відшкодування шкоди за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди прийнято до свого провадження. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 11 годину 30 хвилин 08.10.2020. Ухвалою суду від 08.10.2020 задоволено клопотання представника позивача [PERSON] , адвоката Телегазія Василя Івановича про витребування доказів. Витребувано з Державного підприємства "Великобичківське лісомисливське господарство": інформацію про розмір середнього заробітку [PERSON] , [INFO] із зазначенням механізму проведення розрахунку середнього заробітку; оригінал книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них Державного підприємства "Великобичківське лісомисливське господарство", стосовно трудової книжки [PERSON] ; інформацію про факти перебування [PERSON] у відпустках за останні 6 місяців перед звільненням; оригінали документів доданих до відзиву відповідача від 16.01.2020 для огляду у підготовчому засіданні. Витребувано для огляду у підготовчому засіданні з архіву Рахівського районного суду Закарпатської області справу про адміністративне правопорушення №305/2365/19 провадження по справі №3/305/31/20 за поданням Управління Держпраці у Закарпатській області. Оголошено перерву у підготовчому засіданні на 15 годину 30 хвилин 28 жовтня 2020 року. Ухвалою суду від 30.11.2020 підготовче провадження у справі закрито. Справу призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Телегазій В.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Зазначив, що позивач не був на робочому місці у день звільнення з поважних причин, оскільки хворів, що стверджується випискою з хвороби. Лікарняний лист позивач не мав змоги оформити, оскільки хворів тривалий час та вичерпав граничний термін перебування на лікарняному, який не може перевищувати чотирьох місяців протягом року. Вважає незаконним наказ про звільнення, оскільки у день звільнення позивачу не було видано на руки трудову книжку та не було проведено повний розрахунок. Всупереч ч.1 ст.149 КЗпП України, посадовими особами Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» не було відібрано у [PERSON] письмових пояснень про причини відсутності останнього на робочому місці. Крім того, позивача не було вчасно повідомлено про засідання профспілкового комітету. На підставі наведеного збільшені позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача, Левицький А.О. у судовому засіданні збільшені позовні вимоги не визнав з підстав наведених у відзиві на позов. Зазначив, що [PERSON] був відсутній на робочому місці без поважних причин з 07 жовтня 2019 року по 30 жовтня 2019 року, що стверджується 5 актами про відсутність на роботі. У ДП "Великобичківське ЛМГ" відсутня інформація про перебування позивача за вказаний період на лікарняному. У день звільнення за місцем проживання позивача, останньому було надано повний розрахунок по заробітній платі. Трудову книжку позивачу не було видано у момент звільнення, оскільки останній не з`явився у відділ кадрів для отримання трудової книжки на руки або надання письмової згоди на пересилання трудової книжки поштою. Згідно чинного законодавства, трудова книжка зберігається у відділі кадрів ДП "Великобичківське ЛМГ". У зв`язку з наведеним важає, що позивача було звільнено з роботи на законних підставах. Просив суд взяти до уваги, що позивачем та його представником не доведено факт заподіяння моральної шкоди та розмір такої. Також, зазначив, що позивачем пропущено строк звернення в суд з позовом про поновлення на роботі. Так, оспорюваний наказ про звільнення винесено 01.11.2019, натомість в суд з позовом [PERSON] звернувся 11.12.2019, тобто з порушенням місячного строку, передбаченого для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Просив застосувати строк позової давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, взявши до уваги відзив на позовну заяву, заперечення на відзив, суд, прийшов до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем Державним підприємством "Великобичківське лісомисливське господарство" та займав посаду майстра лісу Костилівського лісництва. Наказом №339/к від 01.11.2019, [PERSON] , майстра лісу Костилівського лісництва звільнено з 01 листопада 2019 року на підставі п.5 ст.40 КЗпП України (за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності). За змістом ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі №6-2426цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 встановлені статями 228,233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає не можливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Судом встановлено, що з наказом про звільнення позивач був ознайомлений у день звільнення - 01.11.2019 за місцем свого проживання, про що позивачем зазначено у позовній заяві. Відтак, місячний строк для звернення до суду з позовом про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі закінчувався 30.11.2019. Оскільки 30.11.2019 припало на вихідний день (суботу), останнім днем для звернення до суду був - 02.12.2019. З відмітки штампу Укрпошти, який міститься на конверті, вбачаєься, що позивач надіслав позовну заяву через відділення Укрпошти, саме 02.12.2019. У зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено місячний строк для звернення до суду з позовом. Згідно ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу. Згідно п.5 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності. Судом встановлено, що [PERSON] з 02.07.2019 по 05.08.2019 перебував у основній щорічній відпустці, що стверджується наказом №189/к від, 27.06.2019, який міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення №305/2365/19, провадження по справі №3/305/21/20. З вище наведеного слідує, що позивач [PERSON] був відсутній на роботі протягом більше як чотири місяці, однак не підряд, внаслідок тимчасової непрацездатності. У вказаний термін він знаходився в основній щорічній відпустці. У зв`язку з наведеним, посадові особи ДП "Великобичківське ЛМГ" виносячи наказ №339/к від 01.11.2019 "Про звільнення з роботи [PERSON] " порушили вимоги п.5 ст.40 КЗпП України. 18 грудня 2019 року головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області Хланта І.Ю. винесено припис про усунення виявлених порушень №ЗК/452/214/АВ/П, яким зобов`язано директора ДП "Великобичківське ЛМГ" усунути порушення трудового законодавства, в тому числі щодо видачі наказу №339/к від 01.11.2019 "Про звільнення з роботи [PERSON] " на підставі п.5 ст.40 КЗпП України. Наказом №386/к від 12.12.2019, внесено зміни до наказу №339/к від 01.11.2019 "Про звільнення з роботи [PERSON] " в частині підстав звільнення, а саме: " [PERSON] , майстра лісу Костилівського лісництва звільнено з 01 листопада 2019 року, згідно п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули без поважних причин). Підставою для звільнення стали акти про невихід на роботу [PERSON] за період з 07 по 30 жовтня 2019 року (акти від 07.10.2019 року; 08.10.2019 року; 11.10.2019 року; 18.10.2019 року; 30.10.2019 року). Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір про закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом в разі прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Із пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року з відповідними змінами "Про практику розгляду судами трудових спорів" вбачається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом всього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. У відповідності до ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно ст.140 КЗпП України, трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створення необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу. Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно з вимогами ст.ст.148,149 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Крім того, слід зазначити, що дисциплінарна відповідальність настає лише в разі вчинення працівником дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком визнається винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього законодавством про працю, колективним і трудовим договорами трудових обов`язків. Безпосередні обов`язки працюючих закріплені в ст.139 КЗпП України та правилах внутрішнього трудового розпорядку. Конкретні завдання та обов`язки працівника, його права та відповідальність закріплюються у посадовій інструкції. Саме за невиконання або неналежне виконання працівником з його вини таких трудових обов`язків може настати дисциплінарна відповідальність цього працівника. Перед тим як ухвалювати рішення про застосування до працівника догани, роботодавець має провести розслідування та зібрати достатньо доказів, які свідчили б про факт вчинення працівником дисциплінарного проступку. Такими доказами можуть слугувати різноманітні документи: доповідні записки інших працівників; письмові свідчення свідків; повідомлення державних органів, що здійснюють контроль і нагляд за додержанням законодавства, зокрема у сфері використання найманої праці; висновки фахівців; письмові пояснення самих порушників тощо. Частиною першою статті 149 КЗпП України передбачено, що перед застосуванням дисциплінарного стягнення від порушника трудової дисципліни роботодавцем вимагається письмове пояснення. Це є доконечною процедурою. Якщо її не дотримано, в органа, що розглядатиме трудовий спір, будуть підстави для скасування наказу роботодавця про накладення дисциплінарного стягнення на порушника. Відмова порушника трудової дисципліни надати письмове пояснення не є перешкодою для застосування до нього дисциплінарного стягнення. Якщо порушник трудової дисципліни відмовляється надати письмове пояснення, складається відповідний акт у довільній формі, в якому зазвичай указуються обставини порушення, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка вчинила його, де, коли та за яких обставин його вчинено, які наслідки воно мало. Зазначається також, що порушникові було запропоновано надати письмове пояснення, але він відмовився його надати. Акт підписує посадова особа, яка склала цей акт, та не менше ніж два інших працівники (інші особи), які є свідками порушення і відмови порушника дати вказане пояснення. Таким чином фіксується як факт вчинення конкретним працівником дисциплінарного проступку, так і факт відмови надання ним письмового пояснення. Представник відповідача, адвокат Левицький А.О. у судовому засіданні визнав, що у [PERSON] посадовими особами ДП "Великобичківське ЛМГ" не відбиралося письмове пояснення про причини відсутності позивача на робочому місці. Судом встановлено, що позивач [PERSON] не був наробочому місці з поважних причин, оскільки хворів, що стверджується випискою із медичної карти стаціонарного (амбулаторного) хворого №12503/19. При цьому, як ствердив у судовому засіданні представник позивача, лікарняний лист позивач не мав змоги оформити, оскільки хворів тривалий час та вичерпав граничний термін перебування на лікарняному, який не може перевищувати чотирьох місяців протягом року. Відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд приходить до висновку, що роботодавцем та відповідачем по справі ДП «Великобичківське ЛМГ» не доведено правомірності прийняття наказу №339/к від 01 листопада 2019 року про звільнення майстра лісу Костилівського лісництва [PERSON] з 01.11.2019 на підставі п.5 ст.40 КЗпП України (за нез`явлення на роботу протягом більш, як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності). Крім того, відповідачем порушено процедуру винесення наказу №386/к від12.12.2019 "Про внесення змін до наказу від 01.11.2019 №339/к "Про звільнення з роботи [PERSON] " в частині підстав звільнення - п.4 ст.40 КЗпП України (за прогули). Відповідно, порушене право позивача повинно бути поновлено, шляхом визнання незаконним та скасування наказів №339/к від 01.11.2019, №386/к від 12.12.2019. Частиною 1 ст.235 КЗпП України передбачено: у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який його звільнив. За таких обставин, вимога позивача про поновлення його на роботі є підставною та підлягає до задоволення. Щодо вимоги про стягнення з Державного підприємства «Великобичківське ЛМГ» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по день поновлення на роботі, суд констатує наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що позивачем затягувався розгляд справи, відсутні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки чинним законодавством, зокрема статтею 235 КЗпП України, не передбачено будь-яке зменшення середнього заробітку. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16. Згідно із абзацом другим пункту 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року в справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61-14794св18)). Відповідно до заяви ДП "Великобичківське ЛМГ" від 22 жовтня 2020 року (а.с.136), середньоденна заробітна плата позивача складала 312 грн., яка включає в себе обов`язкові податки та збори. Отже, розрахунок заробітної плати має наступний вигляд: 21+21+21+20+21+21+19+20+23+20+22+21+21+22+19+20+15= 347 днів; 347 днів х 312 грн. (середньоденна заробітна плата) = 108264 грн. Таким чином, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2019 року по 19 березня 2021 року становить 108264 гривні, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як середній заробіток за час вимушеного прогулу, який включає в себе обов`язкові податки та збори. Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем доведено, що внаслідок незаконного звільнення з роботи, він не міг влаштуватися на іншу роботу, що звільнення призвело до втрати частини доходів як засобу до його існування та його сім`ї, що звільнення призвело до емоційного навантаження та хвилювань, до порушення нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а відтак суд вважає, можливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи, що позивач відповідно п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від його сплати, судовий збір у розмірі 3073,60 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Згідно з п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання у справах про поновлення на роботі.

Outcome: approved