Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по розрахунковим виплатам та середній заробіток за час затримки розрахунку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач з 23.02.2015 р. працював на шахті ДП «шахта «Центральна», яка входить до складу ДП «Торецьквугілля» в якості гірничого робітника з ремонту гірських виробок 4 р. підземного з повним робочим днем на підземній роботі. З 28.07.2019 р. звільнений за станом здоров`я згідно висновку МСЕК по ст. 40 п. 2 КЗПП України, і як пенсіонер за віком (наказ № 111 від 29.07.2019р.). Повного розрахунку при звільненні відповідачем позивачем проведено не було, а відтак у [PERSON] з`явилось право для звернення до суду з позовом до ВП «шахта «Центральна» ДП «Торецьквугілля» про стягнення заборгованості по розрахунковим виплатам та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.07.2019 року по час повного розрахунку. Станом на день прийняття позову до розгляду судом, відповідач виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, відповідно до даних карткового рахунку позивача розрахунок за цими виплатами був виконаний відповідачем тільки 22.08.2019р. (тобто с затримкою на 19 роб. днів), але розрахунок з позивачем був виконаний не в повному обсязі. У червні 2019 року [PERSON] отримав професійне захворювання, у зв`язку з яким позивач перебував на лікарняних. Позивачем були своєчасно надані відповідачу оригінали лікарняних листів, а відповідачем були прийняті дані лікарняні листи, однак до теперішнього часу не оплачені позивачу повністю з посиланням на відсутність коштів на підприємстві. Відповідач факт прийняття лікарняних листів від позивача не заперечує, як і те що нарахування для їх виплати виконанні підприємством з мінімальної заробітної плати, що підтверджує, що за відповідачем залишилась заборгованість по розрахунковим виплатам [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 2 КЗпП України працівники мають право, зокрема, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності. Відповідно до абз. З ч. З ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується в розмірі 100 відсотків середнього заробітку (оподатковуваного доходу). При цьому перші п`ять днів тимчасової непрацездатності оплачуються власником або уповноваженим ним органом за рахунок коштів підприємства, установи, організації. Відповідно до п. 2.3 Порядку призначення, перерахунку та проведення страхових виплат, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2007 року № 24, допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, пов`язаною з нещасним випадком або професійним захворюванням на виробництві, призначається та виплачується страхувальником за місцем роботи потерпілого, де стався страховий випадок, у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати. Однак, в порушення вищезазначених вимог діючого законодавства, відповідачем позивачу допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю виплачена в мінімальному розмірі. Позивачу відповідачем надана довідка про розмір середньоденної заробітної плати який становить 536,05 гривень та розмір заборгованості по лікарняним листам за 2018-2019р. яка станом на 10.07.2020р. складає 1597,39 грн. Отже після звільнення 28.07.2019р. та станом на теперішній час відповідач повністю не розрахувався з позивачем по усім виплатам що належать йому при звільнені, тому відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку з ним. Позивач до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги щодо стягнення заробітку за час затримки розрахунку підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також надав до суду відзив на позовну заяву №10/689 від 29.07.2020, згідно з яким клопоче у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що усі суми по розрахунку, належні позивачеві від ВП «Шахта «Центральна» перераховані 09.09.2019, а виплати, які отримував позивач після звільнення - це були лікарняні за рахунок коштів ФСС, починаючи з шостого дня тимчасової непрацездатності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між сторонами по справі виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Позивач з 23.02.2015 р. працював на шахті ДП «шахта «Центральна», яка входить до складу ДП «Торецьквугілля» в якості гірничого робітника з ремонту гірських виробок 4 р. підземного з повним робочим днем на підземній роботі. З 28.07.2019 р. звільнений за станом здоров`я згідно висновку МСЕК по ст. 40 п. 2 КЗПП України, і як пенсіонер за віком (наказ № 111 від 29.07.2019р.). Згідно з копією довідки № 7/682 від 27.07.2020 [PERSON] розраховано середньоденну заробітну плату на момент звільнення (28.07.2019) в розмірі 665,90 грн., а саме: -травень 2019 року - 14346,77 грн. - 21 вихід; -червень 2019 року - 2300,76 грн. - 4 виходи; Усього 16647,53 грн. на 25 виходів. За мінусом обов`язкових утримань середньоденна заробітна плата склала 536,05 грн. При звільненні йому було нараховано: Місячна допомога як пенсіонеру - 12985,05 грн. Місячна допомога за станом здоров`я - 12985,05 грн. Чергова відпустка - 11692,80 грн. Лікарняні листи перші п`ять днів за рахунок коштів підприємства з середнього заробітку 5016,75 грн. Усього нараховано 42679,65 грн. Виплачено за винятком обов`язкових утримань: Допомога пенсіонеру за станом здоров`я 21295,48 грн. 30.08.2019 року доручення №433. Чергова відпустка 8856,08 грн. 22.08.2019 року доручення №224. Лікарняні листи перші п`ять днів 4038,48 грн. 09.09.2019 року доручення №494. Усього виплачено 34190,04. З середнього заробітку йому були нараховані наступні лікарняні листи: за рахунок коштів ФСС ВПТ: Лікарняний лист з 16.03.2018 по 24.03.2018 нараховано у вересні 2019 року у сумі 704,52 грн. сплачено 567,13 грн. 13.11.2019 року доручення №1014. Лікарнянимй лист з 20.08.2018 по 25.08.2018 року нараховано у січні 2020 року у сумі 199,19 грн. сплачено 160,35 грн. 20.03.2020 року доручення №1318. Лікарняний лист з 17.12.2018 по 31.12.2018 нараховано у травні 2020 року у сумі 2280,70 грн. сплачено 1835,96 грн. 30.06.2020 року доручення №1576. Лікарняний лист з 22.02.2019 по 07.03.2019 року у сумі 1984,32 грн. нараховано в червні 2020 року сплачено 1597,39 грн. 16.07.2020 року доручення 1607. Суд дійшов висновку, що відповідно до довідки № 7/682 від 27.07.2020 має місце неповна оплата днів тимчасової непрацездатності за період з 2018 по 2019 рік станом на 10.07.2020 року, яка складає 1537, 39 грн., яку відповідач виплатив 16.07.2020 року. Відтак, зважаючи на те, що відповідачем було виплачено заборгованість по лікарняним листам у повному обсязі, що підтверджується матеріалами, долученими представником відповідача до відзиву на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з оплати лікарняних (оплаті тимчасової непрацездатності) у сумі 1597,39 грн. слід відмовити. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Виходячи із змісту ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення,якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч.3, ч.4.ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. За змістомст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістомст.117 КЗпП України в світлі трактування відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", вина роботодавця у затримці розрахунку презюмується, оскільки саме роботодавець має довести відсутність своєї вини. Суд доходить висновку, що у цій справі відповідачем не доведено відсутність своєї вини у затримці розрахунку з позивачем при звільненні. Відповідно до позиції Верховного Суду у постанові від 30 січня 2018 року по справі №760/18557/15-ц (провадження № 61-246 св 17) аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Таким чином, суд дійшов висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем по оплаті лікарняних є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У зв`язку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум. Згідно з п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Разом з тим, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочідні виходячи із середньоденного заробітку. Вказане положення відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 21 січня 2015 року № 6-195цс14 та від 1 березня 2017 року 635/2084/16-ц. За період з 28.07.2018 року до 10.07.2020 року середній заробіток [PERSON] за час затримки розрахунку становить 130260,15 грн. (536,05 грн. (середньоденний заробіток) х 243 (кількість робочих днів за період з 28.07.2018 року до 10.07.2020 року) = 130260,15 грн.). Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідив надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити частково. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 130260,15 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд пропорційно до розміру задоволених позовних вимог стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 830,61 грн.

Outcome: partial