Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕкономКомфорт", в якому просить визнати недійсними договори №06172/16 та №06172 від 20.01.2017 року та стягнути з відповідача на свою користь 8910,00 грн. Поданий позов обґрунтовувався тим, що 20.01.2017 між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг №06172/17, відповідно до якого виконавець (ТОВ «ЕкономКомфорт») за згодою замовника ([PERSON]А.) зобовязується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на видачу позики, визначеного в додатку №1 до договору, а саме: отримання в позику 90 000,00 грн., а також договір №06172 про надання консультативно-інформаційних та канцелярських послуг. Вказує, що на виконання умов вищевказаних договорів сплатив відповідачу 8910,00 грн. Також зазначив, що ТОВ "ЕкономКомфорт" надає фінансові послуги без необхідної ліцензії, а договір адміністрування фінансових активів не відповідає ліцензійним умовам. Вважає, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна. Просить суд задовольнити його позов, оскільки ТОВ "ЕкономКомфорт" порушило його законні права як споживача. Позивач в судовому засіданні 06.03.2017р. пояснив, що кошти йому необхідні були для придбання трактора. Оскільки таких коштів в нього не було він вирішив звернутися до відповідача, представник якого пояснила, що у разі сплати визначеної суми він отримає такі кошти у позику. Однак, коштів в позику не отримав. В дане судове засідання позивач не з'явився. Його представник [PERSON], який був присутній в судовому засіданні 27.03.2015р., позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. 28.03.2017 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. В заяві вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.68). Представник відповідача [PERSON], який був присутній в судовому засіданні 27.03.2015р. щодо позову заперечив. 28.03.2017 року подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в позові просив відмовити з підстав викладених у запереченнях (а.с.69) В запереченнях на позов від 02.03.2017 року вказав, що відповідач надає саме супутні юридичні послуги, повязані з оформленням отриманням позивачем позики, а не надає позику. А позика надається позивачеві власниками Фонду програм, які формують вказаний фонд за рахунок своїх внесків до нього. Саме внесків до фонду, а не на користь відповідача. Тобто, відповідач не залучає кошти, а зберігає кошти вказаного Фонду на окремому рахунку до моменту укладання угоди. Також зазначив, що для здійснення відповідачем своєї діяльності чинним законодавством не передбачено отримання будь-яких ліцензій. Програма "Комфорт" базується на внесках замовників, з метою отримання відповідної суми у позику з розстроченням платежу на певний період та не може вважатися фінансовою послугою з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі Розпорядження Нацкомфінпослуг №5555 від 31.03.2006 року здійснюють свою діяльність і підприємства при наданні безвідсоткових позик своїм працівникам і нотаріуси при залученні коштів клієнтів на свої рахунки на час проведення угод. Крім того вказав, що порушення ТОВ «ЕкономКомфорт» вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» під час укладення вказаних договорів між сторонами відсутні та не підтверджується жодним належним доказом, просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с.24-28). Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. 20 січня 2017 року ТОВ «ЕкономКомфорт» та [PERSON] уклали договір №0617217, за умовами якого одна сторона Виконавець (ТОВ «ЕкономКомфорт») за згодою іншої сторони Замовника ([PERSON]А.) зобов'язалося за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики, розмір якої визначеної в Додатку №1, в тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт»; присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі; організовувати та проводити Розподіли Свідоцтв; здійснювати весь необхідний обєм документообігу та листування щодо участі замовника у програмі; здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, повязаних з виконанням даного Договору; подавати в інтересах замовника заяви (в.т.ч. позовні), клопотання та інші необхідні звернення, повязані з виконанням даного Договору; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим Договором та Додатками до нього (а.с. 8). Крім того, 20 січня 2017 року між сторонами укладено договір №0617, за яким Замовник [PERSON]А.) доручив, а Виконавець (ТОВ «ЕкономКомфорт») узяв на себе зобов'язання за плату здійснити наступні дії: копіювання та сканування представлених замовником матеріалів і документації; перевірка достовірності наданої Замовником інформації у реєстрі судових рішень та за іншими, незабороненими чинним законодавством України, джерелами та інформаційними базами даних; скласти з урахуванням побажань замовника, Договір та інші необхідні письмові документи щодо його участі у програмі «Комфорт», з дотриманням вимог чинного законодавства; надати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі; надати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань податкового, цивільного, фінансового та господарського законодавства, щодо участі замовника у програмі (а.с.7). 20 січня 2017 року [PERSON] перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ «ЕкономКомфорт» кошти в сумі 8 910 грн. з призначенням платежу - оплата за надані послуги за договором № 06172 від 20.01.2017 року (а.с.13). Позивач пояснив, що метою укладання договорів було отримання кредитних коштів, однак після сплати 8910грн. коштів в сумі 90000грн. відповідач не надав. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою статті 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. За змістом ст. 7 Закону України від 02.03.2015 року №222-VІІІ "Про ліцензування видів господарської діяльності" та ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 року № 2664-ІІІ - діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 02 червня 2011 р. № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (набрав чинності 08.01.2012 р.) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими послугами вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІІІ «Прикінцеві положення» цього Закону фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 08.01.2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган, 09 жовтня 2012 року своїм розпорядженням №1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг. Згідно з пунктом 1.2 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Наведений правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року (справа 6-2389цс15). Слід зазначити, що виходячи зі змісту постанови Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року (справа 6-2389цс15) надання послуг щодо отримання позики у групі відноситься до фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі. Відповідно до ч.2 ст. 360-7 висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Доводи представника ТОВ «Економкомфорт» про те, що існує судова практика адміністративних судів, зокрема, ухвала Вищого адміністративного суду України від 15.12.2016 року (К/800/20722/ 16) якою встановлено, що ТОВ «Економкомфорт» не надає послуг, які б згідно п.5 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносились до фінансових, а тому відповідно до чинного законодавства не потребує отримання ліцензії, судом не враховується, оскільки судові рішення Вищих судів не мають для інших судів обовязкової сили на відміну від судових рішень Верховного Суду України, обовязковість яких передбачена законом (ст.360-7 ЦПК України). Суд зазначає, що метою укладання договору №06172 від 20.01.2017р. було отримання кредиту (участь в програмі "Комфорт"), що зокрема вбачається із п. 1.1. та п. 5.4., згідно якого у разі не здійснення оплати у встановлені строки, замовник позбавляється права на участь у програмі, крім того даний договір та договір на участь у програмі вважаються неукладеними. Таким чином, укладання договору №06172 від 20.01.2017р. є складовою (невід'ємною) частиною та умовою надання фінансової послуги. Умовами договорів передбачено надати позивачу послуги з отримання позики (надати позику), що за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів/послуг у групах, оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми боргу (у позику), із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Оскільки така діяльність ТОВ «ЕкономКомфорт» містить ознаки фінансової послуги, то вона підлягає ліцензуванню. На такі обставини вказують положення постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)" №913 від 07.12.2016р., якою встановлюються вимоги до фінансових установ, які надають фінансові послуги в частині діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, зокрема отримання ліцензії. У матеріалах справи відсутні докази наявності у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення фінансових послуг. Крім того, згідно п.93 Постанови №913 фінансова установа надає послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах на підставі договору, який повинен відповідати вимогам статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та статей 10, 15, 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів". До договору про адміністрування додається довідка, складена фінансовою установою у довільній формі, про ознайомлення учасника групи з внутрішніми правилами надання фінансових послуг, яка підписана учасником групи та яка повинна містити дату її складення. Однак, такої довідки не було додано до договору. Згідно ч.2 ст 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч.8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що спірні договори підлягають визнанню недійсними з підстав передбачених ст. 227 ЦК України, частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону №2664 та не довів до споживача усю необхідну інформацію про умови надання кредиту у встановленій формі. Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких умов, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі в сумі 8910,00 грн., сплачені позивачем на підставі договору від 20.01.2017 року, який визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1280 грн.

Outcome: approved