Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

у вересні 2011 року [PERSON] та малолітня [PERSON], [INFO], звернулися у суд з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обгрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що відповідно до договору дарування, посвідченого Другою київською державною нотаріальною конторою 31 жовтня 2009 року, 1/2 частина будинку [ADDRESS] належить позивачу [PERSON], 2000 року народження, ім"я та прізвище якої змінено на [PERSON] на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08.06.2011 року. Власником іншої 1/2 частини вказаного житлового будику є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. 20 березня 2009 року. Відповідач зареєстрована у вказаному будинку, проте фактично там не проживає з червня 2005 року та її особисті речі за вказаною адресою відсутні. За таких підстав, позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] та зобов"язати відділ міграційної служби у Голосіївському районі м. Києва Головного управління міграційної служби в м. Києві зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У листопаді 2011 року представник позивачів подав до суду уточнену позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку. (а.с. 46) В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та заперечували проти їх задоволення, зазначивши, що [PERSON] є спадкоємицею за законом першої черги [PERSON], померлого [INFO], з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03 січня 2003 року. Від спадщини вона не відмовлялася, фактично їїприйняла, а тому фактично є власником зазначеного житлового будинку. Зазначає, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2008 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2008 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання останньої такою, що втратила правок ористування житловим приміщенням спірному будинку. Під час судового розгляду встановлено, що причини непроживання [PERSON] у вказаному будинку є поважними, спричинене постійнии конфліктами з попередньою дружиною [PERSON] - [PERSON] Відповідач - відділ міграційної служби у Голосіївському районі м. Києва Головного управління міграційної служби в м. Києві в судове засідання не забезпечив явку свого представника, надіслав клопотання про судовий розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради депутатів трудящих № 1766 від 27 листопада 1956 р. земельна ділянка, загальною площею 1181 кв.метрів, за адресою: [ADDRESS]) була виділена [PERSON], після смерті якого будинок за вказаною адресою успадкували його діти - [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зазначений будинок знаходився в аварійному стані, тому [PERSON] в 1960 р. побудував на вказаній ділянці будинок [ADDRESS] та переїхав в нього проживати разом зі своєю дружиною [PERSON]. Даний будинок був зданий в екслуатацію після його смерті. В ньому проживала до 1994 р. дружина останнього, яка після своєї смерті залишила заповіт на [PERSON]. В аварійному будинку проживали [PERSON] та [PERSON] 13 червня 1965 р. [PERSON] одружився з [PERSON] 19 березня 1965 р. за дорученням техніко-експертної ради виконкому Київської міської ради був виготовлений висновок про повний фізичний і моральний знос будинку [ADDRESS]. Оскільки будинок підлягав зносу за згодою виконкому [PERSON] був поставлений в чергу для придбання фінського будинку. Подружжя [PERSON] та [PERSON] викупили зазначений фінський будинок 06.03.1967 р., після чого старий будинок був знесений і на його місці побудований дерев"яний, який пізніше вони обклали цеглою. У 1967 р. [PERSON] добудувала кімнату і кухню з коридором, тобто квартиру № 2, де почала проживати. В 1975 р. [PERSON] вийшла заміж за [PERSON], у зв"язку з чим змінила прізвище на "[PERSON]". Під час шлюбу у подружжя народилась донька [PERSON]. В 1979 році в добудованих [PERSON] приміщеннях виникла пожежа, внаслідок якої вони стали непридатними для проживання. Залишки своєї добудови [PERSON] розібрала і переїхала в надану їй квартиру, де і проживала до смерті, тобто до [INFO]. На даний час в квартирі проживає її донька [PERSON] Рішенням № 59137 виконкому Московської райради від 31 січня 1980 року [PERSON] разом з її донькою була надана однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. 20 червня 1987 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], у зв"язку з чим остання змінила прізвище на [PERSON]. 16 червня 1992 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 29 травня 1993 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], у зв"язку з чм дружина змінила прізвище на "[PERSON]". 19 лютого 2002 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. 17 липня 2003 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], у зв"язку з чим дружина змінила прізвище на [PERSON]. Брат [PERSON] - [PERSON] помер [INFO]. Спадкоємців він не мав. [PERSON] померла [INFO]. Спадкоємців вона також не мала. Протягом всього часу з моменту смерті [PERSON] його син - [PERSON] проживав в будинку [ADDRESS]. Він одружувався кілька разів, втім своїх дітей не мав. З [PERSON] розлучився 06 грудня 1990 року. 08 січня 1991 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], проте сімейне життя не склалося і тому 03 січня 2002 року їх шлюб було розірвано. 03 січня 2003 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Його єдиною спадкоємицею є [PERSON] Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 9 вересня 2006 року задоволено заяву [PERSON] Постановлено встановити факт самовільного будівництва будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2007 року, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 05 липня 2007 року та ухвалою Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання реєстрації шлюбу недійсною. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2008 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання останньої такою,що втратила право користування житловим приміщенням. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2011 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на будинок. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 13 червня 1965 року по 06 грудня 1990 року. [PERSON] в 1965 році після реєстрації шлюбу з [PERSON] поселилась та була прописана у будинку [ADDRESS], який її чоловік [PERSON] успадкував після смерті батька в 1955 році. 03 січня 2003 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 20 березня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В., [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами, що складаються з житлового будинку (позначеного літерою "А"), сараю (позначеного літерою "З"), сараю з погребом (позначеного літеро "И"), вбиральні (позначеної літерою "К"), спорудження (позначених № 1-5". (а.с. 7) 31 жовтня 2009 року Другою київською державною нотаріальною конторою посвідчено договір дарування частини житлового будинку, за умовами якого [PERSON] подарував [PERSON], 2000 року народження, 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 9) Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.06.2011 р. присвоєно [PERSON], [INFO], прізвище "[PERSON]", ім"я змінено з "[PERSON]" на "[PERSON]", зазначено не вказувати по-батькові. (а.с. 18) Згідно довідки № 669 від 13.07.2011 р. ТОВ "Житловик-плюс" в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 06.08.2010 р. та [PERSON] з 30 січня 2003 року. (а.с. 6) Відповідач вселилася в житловий будинок [ADDRESS] зі згоди [PERSON] колишнього власника житлового будинку, як дружина. Після смерті [PERSON] відповідач є єдиною його спадкоємицею. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року залишена без розгляду позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод користування спадковим майном та витребування спадкового майна з чужого володіння, визнання договору купівлі-продажу та договору дарування частини житлового будинку недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним. (а.с. 1 т. 2) З огляду на зазначене, відповідач набула права користування спірною житловою площею зі згоди попереднього власника житлового будинку [PERSON] Звертаючись у суд з даним позовом, позивачі, як на правову підставу, посилаються на ст.ст. 317, 319, 321, 383, 386 та 391 ЦК України, і просять усунути їм, як власникам, перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом скасування реєстрації відповідача за вказаною адресою. Статтею 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 317, 319 ЦК України встановлено, що саме власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] в межах іншого провадження зверталася до Голосіївського районного суду м. Києва за захистом свого права користування житлом з позовом до [PERSON] Згідно п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Згідно з положеннями ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться в судовому порядку лише внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки (стаття 72). Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави (ст. 71 або ст. 107 ЖК). Статтею 71 ЖК Української РСР передбачені строки збереження за особами житлового приміщення при їх тимчасовій відсутності. Водночас, положеннями статті 107 ЖК Української РСР закріплено норму, за якою особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті. Разом з тим, при зверненні до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном (квартирою) шляхом зняття з реєстраційного обліку, позивачі не заявляли позовну вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та не посилався на жодну з вказаних вище підстав, вказуючи лише на ту обставину, що реєстрація місця проживання відповідача у спірному будинку є перешкодою для реалізації ними свого права власності на це житло. Крім того, позивачами в порушення встановленого статтею 60 ЦПК України обов'язку довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що факт реєстрації відповідача у належному їм житловому будинку створює перешкоди у реалізації їх права власності. Наведене свідчить про те, що законні підстави для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, відсутні. За відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідача [PERSON] права користування житловим приміщенням або про її виселення, відсутні правові підстави для задоволення даного позову про усунення перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку.

Outcome: dismissed