Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

26 листопада 2013 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON], в якій позивач просив суд, з урахуванням уточнень позовних вимог від 13 грудня 2013 року, визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати ідеальні частки у спільній сумісній власності, а саме: у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що з 1999 року він та відповідач [PERSON] вирішили проживати однією сім'єю, у зв'язку із чим почали жити разом та вести спільне господарство. В травня 2003 року у позивача та відповідача народився син, а вже в серпні 2003 року вони за спільні кошти, отримані внаслідок спільної праці їх сім'ї, придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В грудні 2003 року позивач зареєструвався у спірній квартирі, що підтверджується копією паспорту. Як зазначає позивач, він з відповідачем спільно сплачували кредит за квартиру, спільно облаштовували її, за спільні кошти придбали необхідні будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку, спільно сплачували початковий внесок за квартиру. Після припинення фактичних сімейних відносин у позивача та відповідача виникли суперечки з приводу спільно набутого майна, у зв'язку із чим у позивача виникла необхідність у визнанні спільною сумісною власністю квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також визначити в ній частки співвласників. 04 квітня 2014 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та обґрунтовуючи їх доказами наявними в матеріалах справи. 04 квітня 2014 року представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснював, що його довірителька та позивач на час придбання спірної квартири відповідачем не вели спільного господарства та не мешкали однією родиною. Крім того, спірна квартира була придбана відповідачем за кошти отримані нею від продажі власної квартири [ADDRESS] та частини отриманого в банку кредиту, інша частина кредиту пішла на облаштування придбаного житла побутовою технікою та меблями. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 2003 року між Акціонерним комерційним банком «Аркада» та [PERSON] була укладена кредитна угода № 256/03, у відповідності до п. 2.1 якої банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 53300,00 гривень для придбання квартири [ADDRESS] на строк до 01 жовтня 2018 року зі сплатою 10,5 відсотків річних (а.с. 138 - 140). 03 вересня 2003 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 2583 (а.с. 61). Відповідно до п. 1.1 договору продавець продав, а покупець купив квартиру [ADDRESS]. Згідно п. 1.3 договору купівлі-продажу квартири, право власності на квартиру переходить від продавця до покупця з моменту підписання і нотаріального посвідчення цього договору. Відповідно до п. 2.1 договору за домовленістю сторін квартира продається по ціні 82000,00 гривень. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 08 листопада 2003 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 03 вересня 2003 року (а.с. 60). 22 грудня 2003 року [PERSON] був зареєстрований [ADDRESS], що підтверджується копією паспорту наявною в матеріалах справи (а.с. 10 - 12). Відповідно до довідок з місця роботи, наданих суду позивачем, останньому було нараховано та виплачено за 2003 рік - 29560,00 гривень заробітної плати, за 2004 рік - 31363,09 гривень, за період з січня 2005 року по жовтень 2005 року - 28477,50 гривень (а.с. 44), з грудня 2005 року по грудень 2006 року - 68817,92 гривень (а.с. 75), з січня 2007 року по грудень 2007 року - 190018,53 гривень (а.с. 74), з січня 2008 року по липень 2008 року - 131951,24 гривень (а.с. 73). Крім того в матеріалах справи наявний договір позики, укладений 30 грудня 2006 року між Спільним закритим акціонерним товариством «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» та [PERSON], відповідно до п. 1 якого, позикодавець надав позичальнику позику в сумі 30000,00 гривень (а.с. 72). Згідно довідки, наданої Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області Міністерства доходів і зборів України від 21 січня 2014 року, [PERSON] РНОКПП [NUMBER] перебуває на податковому обліку у ДПІ у Жовтневому районі, як фізична особа - підприємець з 11 серпня 1994 року. З 01 січня 2000 року по 31 грудня 2008 року перебувала на загальній системі оподаткування. Згідно наданих декларацій про доходи, дохід від підприємницької діяльності за період з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2001 року складає 0,00 гривень. За період з 01 січня 2002 року по 31 грудня 2008 року фізичною особою - підприємцем [PERSON] декларації про доходи до ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська не надавались (а.с. 109). Окрім того, судом було встановлено, що 13 травня 2003 року народився [PERSON], матір'ю якого є [PERSON], батьком - [PERSON] (а.с 65). Відповідно до довідки від 20 березня 2014 року, виданої Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Аркада», 03 вересня 2003 року між [PERSON] та банком було укладено кредитну угоду № 256/03, згідно якої банком були надані позичальнику кредитні кошти в сумі 53300,15 гривень на придбання квартири [ADDRESS]. Строк повного погашення зобов'язань за угодою - до 01 вересня 2012 року. 08 грудня 2006 року всі зобов'язання позичальника були виконані достроково і в повному обсязі (а.с. 134 - 136). Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані Цивільним кодексом УРСР УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім'ю України, які діяли на час виникнення правовідносин, а також Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою «Прикінцеві положення Сімейного кодексу України» цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Згідно ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим. Так, відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 01 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. В контексті спірних правовідносин судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідачем по справі, [PERSON], був укладений та нотаріально посвідчено 03 вересня 2003 року, тобто із цієї дати у відповідача виникло право власності на спірну квартиру. В судовому засіданні було встановлено, що сторони між собою у зареєстрованому шлюбі не перебували, хоча і мають спільну дитину. Так, 26 листопада 2013 року позивач звертаючись до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з даною позовною заявою, в якій, зокрема, просив суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] в період з 1999 року по 2012 рік включно, а також визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; визнати ідеальні частки у спільній сумісній власності, а саме: у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5 - 9). 12 грудня 2013 року позивач змінив підстави позову та відмовився від частини позовних вимог, а саме: відмовився від встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] в період з 1999 року по 2012 рік включно (а.с. 35 - 38). Під час судового розгляду справи, представник позивача наголошував на тому, що відповідач не мала власного доходу, який би дозволяв їй самостійно виплачувати грошові зобов'язання за кредитною угодою від 03 вересня 2003 року, що була укладена саме з метою купівлі спірної квартири, тоді як позивач, в свою чергу, такий дохід мав, на підтвердження чого позивачем було надано суду чисельні довідки з місць роботи щодо наявності стабільного доходу за період з 2003 року по 2008 рік включно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Так, предметом розгляду даної цивільної справи є визнання спірної квартири спільною сумісною власністю позивача та відповідача та розподіл її між сторонами по ? частині кожному. Проте, стороною позивача при розгляді справи не були підтверджені та не встановлювались факти, які є первинними при вирішенні питання розподілу майна чоловіка та жінки, які не перебували між собою в зареєстрованому шлюбі. Так, позивачем не було надано суду достатніх та неспростовних доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, як родини, ведення спільного господарства, спільного бюджету, спільних витрат, тощо. Лише встановлення таких фактів може давати можливість суду вирішувати питання про розподіл майна сторін, як подружжя. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання квартири спільною сумісною власністю. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне судові витрати по справі сплачені позивачем при зверненні до суду не відшкодовувати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed