Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

25.09.2008 року між мною, надалі позивачем та ПАТ «АІСЕ Україна», надалі відповідачем було укладено Угоду №210878 з додатками № 1 і № 2, відповідно до якої позивач повинен був сплачувати кошти на умовах визначених додатком № 2 до Угоди, а відповідач зобов'язався забезпечити його автомобілем, визначеним в додатку № 1 до Угоди. Позивач належним чином виконував умови Угоди, сплачуючи всі внески по квитанціям до лютого 201 Іроку. Відповідно до квитанцій загальна сплачена сума за угодою №210878 складає: 44066грн.58 коп. У лютому 2011 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання Угоди укладеної між ними за сімейними обставинами та просив повернути внесені ним кошти. На свою заяву про розірвання угоди позивач отримав від відповідача лист від 18.03.201 Іроку, в якому ПАТ "АІСЕ Україна" повідомляє, що Угоду № 210878 розірвано. 06.04.2011 року позивач отримав від відповідача лист в якому відповідач відмовляється повернути отримані кошти посилаючись на п.п. 16.4.1, 16.4.2, 16.4.3, 16.4.4 даної Угоди. Станом на день подачі позовної заяви, відповідачем не виконаний обов'язок щодо повернення грошових коштів позивачу відповідно до п.п. 16.4.1, 16.4.2, 16.4.3, 16.4.4 даної Угоди, оскільки максимальний термін для повернення коштів не визначений Угодою, а лльки зазначено що кошти будуть повернені в порядку черговості, яка встановлюється відповідачем. Таким чином, впродовж п'яти років кошти не були повернені позивачеві, а з консультаційного центру відповідача, позивачу в телефонному режимі було повідомлено, що він займає 13 місце в черзі, тобто перед ним ще 12 учасників, при тому, що на момент розірвання угоди позивач займав 23 місце (Лист від 06.12.12 - додаток №5) . Як вбачається з умов угоди та Додатку №2, фонд учасників групи Програми -Автоплан" формується за рахунок Чистих платежів, сплачених Учасниками Програми -Автоплан", без залучення коштів товариства. Оплата товару здійснюється за кошти, внесені учасниками і в подальшому учасник, який отримав товар, сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам. Тобто один учасник програми за своєї власної ініціативи, без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учаснику програми. Таким чином позивач сплачував відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на купівлю товару яке надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми придбання в групах). Право одержати товар позивачем залежить від розміру фонду і внесення коштів іншими учасниками товариства. При цьому право на придбання товару, а саме об'єкту зазначеному в додатку №1 до угоди, надається у невизначеному майбутньому. В укладеному договорах та додатках відсутній порядковий номер учасника та відсутні відомості про кількість зареєстрованих учасників, що не дає можливості визначити строк отримання права на придбання товару, разом з тим включена умова щомісячного платежу позивачем на користь відповідача, що також є несправедливим по відношенню до позивача. Позивач просила суд визнати недійсним договір недійсним № 210878 від 25.09.2008 року, та стягнути з відповідача ПАТ«АІСЕ Україна» на користь позивача сплачені грошові кошти в сумі 44 066,58 грн., та моральну шкоду в розмірі 5000,00 гри. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заперечення проти позову, в яких позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні посилаючись на їх необґрунтованість. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Виходячи з того, що позивачем послуга з утримання житлових будинків, прибудинкових територій та інші фактично надавалась, про відмову від неї відповідачка не заявляла, суд дістає висновку, що відповідачка має нести обов'язок по оплаті наданих позивачем послуг. Згідно ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Як встановлено судом, 25 вересня 2009 року між [PERSON] та ПАТ «АІСЕ Україна» було укладено угоду № 210878, відповідно до якої позивач повинен був сплачувати кошти на умовах визначених додатком № 2 до Угоди, а відповідач зобов'язався забезпечити його автомобілем, визначеним в додатку № 1 до Угоди (а.с.14-23). Позивачем було сплачено внески по квитанціям по лютий 2011 року у сумі 44066,58 грн. гривень, що підтверджується копіями платіжних доручень (а.с.28-37). У лютому 2011 року позивач звернувся до ПАТ «АІСЕ Україна» з заявою про розірвання Угоди укладеної між ним та просив повернути сплачені ним грошові кошти. Згідно листа відповідача від 18.03.2011 року ПАТ "АІСЕ Україна" повідомляє, [PERSON] що Угоду № 210878 розірвано. (а.с.24). Згідно листа від 06.04.2011 року ПАТ "АІСЕ Україна" здійснює повернення коштів Чистих вкладів згідно пріоритетів, викладених в ст.. 16 додатку №2 до Договору п.п. 16.4.1, 16.4.2, 16.4.3, 16.4.4 даної Угоди (а.с. 25). Згідно листа від 06.12.2012 року, на момент розірвання договору перед [PERSON] знаходиться 22 учасника, повернення коштів яким буде здійснюватись раніше, ніж їй (а.с. 26) Як вбачається з умов угоди та Додатку №2, фонд учасників групи Програми -Автоплан" формується за рахунок Чистих платежів, сплачених Учасниками Програми -Автоплан", без залучення коштів товариства. Оплата товару здійснюється за кошти, внесені учасниками і в подальшому учасник, який отримав товар, сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам. Тобто один учасник програми за своєї власної ініціативи, без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учаснику програми. Таким чином позивач сплачував відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на купівлю товару яке надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми придбання в групах). Таким чином, зазначена угода не відповідає вимогам ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонена нечесна підприємницька практика, яка вводить споживача в оману, зокрема така, як утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Крім того, угода не відповідає вимогам п. 4 ч. 3, ч. 4 ст. 18 указаного Закону, оскільки містить несправедливі умови договору щодо його розірвання за бажанням клієнта з утриманням із клієнта штрафу, вступного внеску, адміністративних витрат, страхового внеску, але не містить будь-яких негативних наслідків для самого ПрАТ «АІСЕ Україна». Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.ч. 5, 6, 8 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним. У разі коли визнання положення недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнано недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» правочини, здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності правочину передбачено ст.216 ЦК України, згідно якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування Зі змісту угоди випливає, що отримання автомобілів учасниками системи можливе за умови дотримання всіма учасниками угод, які укладені з кожним з них, і реалізація прав учасника системи фактично поставлена в залежність від наслідків дій інших учасників системи, з якими, зокрема, позивач безпосередньо у будь-які правовідносини не вступав, тобто між ним та іншими учасниками системи взаємних прав і обов'язків не виникло. Таким чином, ПрАТ «АІСЕ Україна» покладає на учасників системи придбання автомобілів в групах їх витрати, не вкладаючи при цьому власних коштів, що робить таку діяльність пірамідальною схемою, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Вищезазначене свідчить про порушення з боку відповідача прав позивача, введення його в оману, наявність ознак нечесної підприємницької практики. Як роз'яснено у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Слід зазначити, що згідно до ч.4 ст.258 ЦК України до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину передбачено застосування спеціальної позовної давності у десять років (в редакції чинній на час укладення договору). Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року N 9 нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Таким чином, оспорюваний договір є нікчемним внаслідок того, що його недійсність передбачена законом, в зв'язку з чим, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, укладена між позивачем та ПАТ «АІСЕ Україна» угода №210878 від 07.02.2006 року є недійсною, а грошові кошти сплачені за цією угодою підлягають поверненню у повному обсягу. У відповідності до вимог п.2 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розяснив, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень ; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної шкоди. За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивачем не надано суду доказів того, що саме між протиправним діянням відповідача та настанням моральної шкоди наявний причинний звязок, як і не доведено, що така шкода йому була спричинена. А тому суд вважає , що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними і такими, що задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню частково. Питання про сплату судового збору слід вирішити на підставі ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 551,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial