Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], предмет якого склала вимога про визнати недійсним договору позики від 29 червня 2015 року, укладеного між з [PERSON] та [PERSON]. Також клопоталася про покладення судових витрат на відповідача. Свої позовні вимоги обґрунтовує посиланням на ст. 55 Конституції України, ст.ст. 16, 207, 215, 1046, 1047, 1051 ЦК України. Як на докази посилається на такі документи: паспорт громадянина України на ім'я [PERSON] з копією довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.4-5); заява Директору Дочірнього підприємства "Націонал-плюс" ПП "Націонал" від 08.04.2016 року (а.с.6); повідомлення № 138 від 19.04.2016 року (а.с.7); заява [PERSON] від 08.04.2016 року (а.с.8); рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а.с.9); інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 22.07.2016 року (а.с.10); технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - а.с. 11. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на таке. У квітні 2016 року їй стало відомо про те, що вона, начебто, у червні 2015 року уклала з [PERSON] договір позики на суму 29 000,00 грн. Крім того, позивач дізналася, що заставою за цим договором позики є належна їй на праві власності земельна ділянка площею 3,7773 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Залеліївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області. Також позивач дізналася від самого відповідача про те, що кошти, які вона частинами отримувала від відповідача за користування останнім належною їй земельною ділянкою, були їй надані не в якості орендної плати, а у якості позики згідно спірного договору. З метою встановлення обставин цієї справи вона із письмовою заявою звернулася до відповідача, як директора Дочірнього підприємства "Націонал-Плюс" ПП "НАЦІОНАЛ" надати їй другий примірник договору позики, який начебто укладений між [PERSON] та [PERSON] 29 червня 2015 року, а у разі його відсутності - надати належним чином завірену копію примірника договору відповідача. Також позивач просила відповідача надати належним чином завірені копії бухгалтерських та фінансових документів, пов'язаних із вищезгаданим договором позики, а саме видаткових касових ордерів та видаткових відомостей, викопіювання з касової книги та журналу реєстрації прибуткових і видаткових касових документів в частині вищезгаданих видаткових касових ордерів, згідно з якими позивач начебто частинами отримувала від відповідача грошову позику. Відповідач, як директор Дочірнього підприємства "Націонал-Плюс" ПП "НАЦІОНАЛ", своїм листом повідомив позивачу про те, що "ДП "Націонал-Плюс" ПП "НАЦІОНАЛ" не укладав договору позики і ніяких сум до видачі через касу підприємства не проходило. Після цього позивач звернулася із письмовим зверненням такого ж змісту до відповідача, як фізичної особи. При цьому письмове звернення було надіслане поштою рекомендованим листом, який відповідачем було одержано 26.04.2016 року, про що свідчить поштове повідомлення. Але відповідач до цього часу не надав відповіді позивачу на його звернення. Позивач вважає, що спірного договору позики з відповідачем не укладала, оскільки будь-якого договору позики вона не підписувала, грошей або інших речей за договором позики не отримувала та відповідно жодних розписок або інших документів про отримання грошей відповідачу не надавала. Також позивач вважає, що відповідач за допомогою спірного договору позики має наміри протиправним шляхом створити боргові зобов'язання позивача перед ним на суму 29000,00 грн. та/або позбавити позивача майнових прав на земельну ділянку площею 3,7773 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Залеліївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Виходячи з вищевказаного, позивач вважає за необхідне захистити свої порушені майнові права в судовому порядку. Представник позивача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], в судовому засіданні надав письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Свої заперечення обґрунтовує посиланням на ст.ст. 27, 128 ЦПК України. Як на докази посилається на такі документи: копія розписки від 03.08.2015 року (а.с.21); копія розписки від 04.09.2015 року (а.с.22); копія розписки від 10.09.2015 року (а.с.23). На обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на таке. Вимоги позивача, викладені в позовній заяві, ним не визнаються повністю, являються незаконними, безпідставними та необґрунтованими з наступних причин. Твердження про те, що позивач не укладала договору позики, а відповідач протиправним шляхом має наміри створити боргові зобов'язання позивача і позбавити його майнових прав на земельну ділянку, не відповідає дійсності, бо в травні місяці 2015 року [PERSON] з'явилась до відповідача на прийом та прохала терміново видати їй орендну плату в сумі 30000,00 грн. Він їй відмовив в цьому проханні тому, що орендна плата видається після збору та проведення реалізації отриманого врожаю. На той момент у господарства не було вільних коштів для надання допомоги [PERSON] в такій сумі. Але вона постійно до нього телефонувала, приходила знову і знову на прийом та прохала про надання грошової допомоги. Оскільки [PERSON] є орендодавцем земельної ділянки (паю) у відносинах з ДП "Націонал-Плюс", де відповідач працює директором, і отримує кошти кожного року за використання її земельної ділянки (паю) та була в минулому працівником їх підприємства (вийшла на пенсію за віком з їхнього підприємства), їй пішли на зустріч і відповідач надав позику зі своїх заощаджень, як фізична особа. 29.07.2015 року між ним та [PERSON] було підписано договір безпроцентної позики на суму 29000,00 грн. та була домовленість, що він надасть їй першу частину коштів в сумі 10000,00 грн. для поїздки до молодшого сина (позивачка має трьох дітей), який проходив службу у Збройних силах України на прийняття ним присяги на вірність Україні. 03.08.2015 року вона ці кошти отримала, про що власноручно написала розписку. Після повернення з поїздки 04.09.2015 року отримала за домовленістю кошти в сумі 1000,00 грн. та 10.09.2015 року - в сумі 2000,00 грн., а залишок суми за договором позики вона відмовилася отримувати, так як із однією з доньок виникли суперечки стосовно отриманих сум (вони у двох неодноразово приходили до відповідача на прийом, але вони так і не змогли пояснити про суть проблеми, яка у них виникла). Стверджується, що борг [PERSON] підтверджується оригіналом договору безпроцентної позики від 29.07.2015 року (один примірник якого знаходиться у відповідача, другий було передано позичальнику після підписання договору позики) та оригіналами розписок від 03.08.2015 року на 10000,00 грн., від 04.09.2015 року на 1000,00 грн., та від 10.09.2015 року на 2000,00 грн., а всього на загальну суму 13000,00 грн., які знаходяться у відповідача. Так, згідно п.4.1 договору позичальник повинен повернути отриману суму коштів позики до 29 січня 2016 року. У зазначений термін відповідач боргу не повернула. Відповідач неодноразово пропонував [PERSON] повернути йому борг в добровільному порядку, однак врегулювати спір мирним шляхом йому не вдалося. Відповідач пред'явив зустрічний позов про стягнення заборгованості за договором позики, зазначивши вказані заперечення проти первісного позову доводи на підтвердження своїх вимог. Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано в одне з ним провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], предмет якого склали такі вимоги: 1) стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики відповідно до розписок у розмірі 13000,00 грн.; 2) стягнути з відповідача на користь позивача суму індексу інфляції щодо суми боргу за договором позики у розмірі 514,32 грн.; 3) стягнути з відповідача відсотки річних від суми боргу за договором позики у розмірі 1768,00 грн. Також клопотався про відшкодування понесених ним судових витрат за рахунок [PERSON] Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує посиланням на ст.ст. 625, ст. 1046, 1047, 1048, п. 1 ст. 1049, п. 1 ст. 1050 ЦК України. Як на докази послався на такі документи: договір безпроцентної позики від 29.07.2015 року (а.с.30); розписка від 03 серпня 2015 року (а.с.31); розписка від 04.09.2015 року (а.с.32); розписка від 10.09.2015 року (а.с.33); копія паспорта громадянина України з карткою платника податків на ім'я [PERSON] (а.с.34); копія паспорта громадянина України з карткою платника податків на ім'я [PERSON] (а.с.35); розрахунок індексу інфляції та двадцять відсотків річних на час прострочення сплати боргу [PERSON] від 03.10.2016 року (37). На обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач також послався на те, що [PERSON] відмовилася повертати йому борг згідно укладеного договору безпроцентної позики коштів, мотивуючи це тим, що будь-якого договору позики вона не підписувала, грошей або інших речей за договором позики не отримувала та відповідно жодних розписок або інших документів про отримання грошей відповідачу не надавала, коли прийшов час повертати кошти геть усе не пам'ятає. Він надавав достатньо часу для вирішення питання стосовно повернення [PERSON] позики, і не мав намірів стягувати з неї штрафні санкції в зв'язку з простроченням виконання, але вона вибрала інший спосіб вирішити це питання звернувшись до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, що вказує, на його думку, про шахрайські дії [PERSON] Відповідно до п.1 ст.625 ЦКУ боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до п.2. ст. 625 ЦКУ боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно п. 2 ст.1048 ЦКУ договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесяти кратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. Представник відповідача [PERSON] наполягала на задоволенні зустрічного позову та просила залишити без задоволення позов [PERSON] [PERSON] заперечила проти задоволення зустрічного позову та надала письмові заперечення. На обґрунтування заперечень [PERSON] послалась на таке. Відповідач надав суду як письмові докази договір безпроцентної позики, укладений між відповідачем та позивачем 29.07.2015 року, та три розписки про начебто отримання коштів готівкою позивачем від відповідача. Позивач визнає справжність свого підпису під цим договором та вважає цей договір дійсно укладеним. Також позивач визнає свої підписи під усіма трьома розписками. Однак, позивач просить суд звернути увагу на зміст цього договору позики та боргових розписок. Так, згідно договору сума позики складає 29000 гривень, яку позичальник зобов'язаний повернути до 29 січня 2016 року. Боргові розписки, які датовані 03 серпня 2015 року та 04 вересня 2015 року, містять відповідно числа "10 000" та "1 000", проте без зазначення назви конкретної валюти. Натомість боргова розписка від 10 вересня 2015 року містить число "2 000" та слово "гривень", тобто мається чітке визначення конкретної суми грошових коштів та конкретної валюти. У всіх боргових розписках не зазначений строк чи термін повернення позики. А тому момент виникнення у часі порушення боргового зобов'язання позичальником та відповідно виникнення у позикодавця права пред'явлення вимоги про повернення позики із цих розписок встановити не можливо. В такому разі відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України діє наступне правило: "Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Однак, твердження відповідача про його неодноразові вимоги до позивача про добровільне повернення боргу є безпідставними та не підтверджені належними доказами, і є лише його припущеннями. Згідно ж приписів ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім того, позивач просить суд звернути увагу на те, що зміст спірного договору позики повністю підтверджує твердження позивача про те, що за допомогою цього договору відповідач має наміри протиправним шляхом створити боргові зобов'язання позивача перед ним на суму 29000,00 грн. та позбавити позивача майнових прав на земельну ділянку площею 3,7773 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Залеліївської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області. Так, в пункті 7.5 договору позики прямо вказано, що заставою за позикою є земельна ділянка (пай) площею 3,7774 га. У разі не виконання зобов'язань за договором позики заставне майно переходить у власність позикодавця. Відтак позивач переконаний, що маються підстави вважати, що дійсний зміст договору позики в редакції саме відповідача полягав не у позиці коштів позивачу, а у створенні штучних боргових зобов'язань позивача, внаслідок невиконання яких відповідач мав протиправні наміри отримати у власність належну позивачу земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Саме на таку земельну ділянку із відповідною площею позивачем були надані суду копії правовстановлюючих документів. Відповідно до п. 15 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництву, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Відповідно до ст.133 ЗК України, у заставу можуть передаватися земельні ділянки державної, комунальної та приватної власності, якщо інше не встановлено законом, а також права на них - право оренди земельної ділянки, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), якщо інше не передбачено законом. Заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки. Відповідно до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК (435-15)) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК (435-15) має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК (435-15 ), можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Перевіривши надані суду документи, з'ясувавши правову позицію сторін в цивільно-правовому спорі, встановивши наявність достатніх для того законних підстав, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] в частині визнання недійсним договору безпроцентної позики від 29 липня 2015 року на суму 29000,00 гривень (двадцять дев'ять тисяч гривень 00 копійок) з умовою повернення до 29 січня 2016 року, підписаний [PERSON] та [PERSON]. Також суд дійшов висновку, що зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з чим: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 03 серпня 2015 року в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 04 вересня 2015 року в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 10 вересня 2015 року в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 коп. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити. Ухвалюючи рішення суд виходив з такого. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. На підставі досліджених в судовому засіданні документів, оцінивши їх як належні та допустимі докази, суд вважає встановленими такі обставини, що мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, і це також визнано сторонами, що 29 червня 2015 року було складено в письмовій формі договір безпроцентної позики на суму 29000,00 грн. з умовою повернення позиченого до 29 січня 2016 року, підписаний [PERSON] і [PERSON] Андріїваною (а.с.30). Але, в силу того, що у розпорядженні суду відсутні належні і допустимі докази про те, що за цим договором позикодавець передав у власнітсь позичальнику грошові кошти, передбачені умовами договору, а позивач категорично заперечує одержання таких коштів від позикодавця, суд дійшов висновку, що такий договір не є дійсним в силу статті 234 ЦК України, а тому позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом підлягають задоволенню. В той же час, на підтвердження боргових зобов'язань позивача [PERSON] перед відповідачем [PERSON], який пред'явив зустрічний позов, суду надано оригінали боргових розписок від 03.08.2015 року (а.с.56), від 04.09.2015 року (а.с.57) та від 10.09.2015 року (а.с.55) на загальну суму 13000,00 грн. [PERSON] визнала, що нею 03 серпня 2015 року були одержані у позику 10000,00 грн. без визначення строку користування ними та повернення, про що склала відповідну розписку і передала позикодавцю (а.с. 21, 56). Так само вона визнала факт одержання в позику 04 вересня 2015 року від [PERSON] 1000,00 грн. без визначення строку користування ними та повернення, про що склала відповідну розписку і передала позикодавцю (а.с. 22, 57). Таке ж стосується й позики грошей позивачем у відповідача в сумі 2000,00 грн. згідно розписки віж 10 вересня 2015 року (а.с. 23, 55). Із тексту розписок видно, що вони жодним чином не пов'язуються з так званим "Договором безпроцентної позики" від 29.06.2015 року. Згідно ст. 214 ч.2 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ст. 360-7 ч.1 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при їх застосуванні. У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2013 року в справі №6-63цс13 викладено висновок щодо застосування ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми або речей позичальнику, а за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів або речей є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Виходячи з цього, на переконання суду, мають місце три окремі договори позики, укладення яких між сторонами у даній справі підтверджуються розписками від 03.08.2015 року, від 04.09.2015 року і від 10.09.2015 року на загальну суму 13000,00 грн., вимогу про повернення яких відповідачем [PERSON] пред'явлено 04.10.2016 року (а.с.27-29). Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За викладених обставин підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] за зустрічним позовом останнього заборгованість за договором позики від 03 серпня 2015 року в розмірі 10000 гривень 00 коп., заборгованість за договором позики від 04 вересня 2015 року в розмірі 1000 гривень 00 коп., а також заборгованість за договором позики від 10 вересня 2015 року в розмірі 2000 гривень 00 коп., а всього 13000 гривень 00 копійок. На час розгляду справи зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики від 03.08.2015 року, від 04.09.2015 року та від 10.09.2015 року не виконані боржником. Відмовляючи [PERSON] в задоволенні позовної вимоги про стягнення з [PERSON] 514,32 грн. суми індексу інфляції щодо суми боргу за договором позики та 1768,00 грн. суми відсотків річних від суми боргу від суми боргу, суд виходив з висновку про те, що такі позовні вимоги заявлені безпідставно, а доводи спростовуються встановленими за результатами розгляду справи обставинами. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 88 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вони підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволеної частини вимог сторін. На підставі викладеного,

Outcome: partial