Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду міста Харкова з позовом, в якому просив визнати право власності на 2/3 частини нежитлових будівель корівника літ. "Е-1", площею 799,3 кв. м, корівника літ. "В-1" площею 682,2 кв. м, корівника літ "Г-1" площею 801,1 кв. м, складу фуража літ. "Б-1" площею 224,1 кв. м, які розташовані за адресою; [ADDRESS]. Визнати, що [PERSON] належить 1/3 частка майна, яка складається з нежитлових будівель корівника літ. "Е-1", площею 799,3 кв.м, корівника літ. "В-1" площею 682,2 кв. м, корівника літ "Г-1" площею 801,1 кв. м, складу фуража літ. "Б-1" площею 224,1 кв. м, які розташовані за адресою; [ADDRESS] в порядку перерозподілу часток. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 39 170, 60 грн. Заочним рішенням Київського районного суду міста Харкова від 3 грудня 2014 року позов [PERSON] задоволено. Додатковим рішенням від 18 травня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою цього ж суду від 19 липня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON], який діє в інтересах [PERSON]про перегляд заочного рішення. В апеляційній скарзі представник [PERSON], який діє в інтересах [PERSON]. просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі. В обгрунтування скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що [PERSON] не надавав згоди на проведення капітального ремонту, реконструкції чи будь-яких інших робіт з нежитловими будівлями корівників. Позивачем не надано, а судом не витребувано документів, які б надавали дозвіл на проведення капітального ремонту та будівництва. Позивачем не надано доказів, що будівельні матеріали, придбання яких доводиться копіями квитанцій, товарних чеків, рахунків на оплату здійснювалося для проведення ремонту зазначених нежитлових приміщень, не було належним чином обґрунтовано та доведено розмір коштів затрачених на проведення будівельних робіт та цільове використання будівельних матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 292 від 11.02.2003 р. посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Чижовою Н.А., придбано у рівних частинах нежитлові будівлі - корівники: літ. «Е-1», площею 799,30 кв. м.; літ. «В-1» площею 682,2 кв. м.; літ. «Г-1» площею 801,1 кв. м.; складу фураж Літ Б-1 площею 224,1 кв. м., які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] , який видано [PERSON] 27 березня 2006 року - цільове призначення (використання) земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства. Співвласниками земельної ділянки є [PERSON] та [PERSON] Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] безперервно фактично володів і користувався спірним майном. У період з 2010 по 2013 рр. власноручно здійснив ремонт та відновлення придбаних нежитлових будівель за рахунок власних грошових коштів, що підтверджується наданими квитанціями про придбання будівельних матеріалів. Сума, яка складає різницю між сумою затраченою на придбання майна за договором купівлі продажу від 11.02.2003 р. та сумою необхідних витрат на відновлення належного стану будівель, які припадають на 1/3 частку, що належить [PERSON] після перерозподілу часток та була витрачена [PERSON] одноособово, підлягає відшкодуванню. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується з наступних підстав. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною третьою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. За змістом статті 319 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Збільшення частки співвласника у праві спільної часткової власності можливе лише за сукупності певних умов, а саме - в тому разі, якщо один із співвласників зробив поліпшення майна власним коштом, такі поліпшення не можна відокремити, й вони зроблені за згодою всіх співвласників. В позовній заяві [PERSON] посилався на ч. 3 ст. 357 ЦК України та зазначав, що капітальний ремонт здійснено повністю за його кошти, між тим, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про згоду [PERSON] на проведення вказаного капітального ремонту нежитлових будівель, згідно вимог, вказаних у ч. 3 ст. 357 ЦК України. Отже , судова колегія приходить до висновку, що проведення [PERSON] ремонту нежитлових будівель не є підставою для збільшення його частки у праві спільної власності. Доводи викладені представником позивача в запереченнях на апеляційну скаргу, що [PERSON] продав належну йому за рішенням суду 1/3 частину позивачу і тому не має права звернення з апеляційною скаргою не можуть бути взяті до уваги, оскільки 1/3 частка входила до належної [PERSON] 1/2 частини нежитлових приміщень, права власності на яку його було позбавленно у незаконний спосіб. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права. З огляду на це, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed